Марио Леви
Истанбул беше една приказка

Превод от немски: Емилия Драганова, 2011

chitanka.info

На дядо ми

Скорците

Беше вечер… Вие се усмихвахте…

„Беше вечер… Вие се усмихвахте…“ се казва в една стара песен. Не си спомням къде и кога я срещнах за пръв път. Не си спомням и какви хора се опитах да създам заедно с нея в очакване на нови дни, нови утрини… При това в нашите истории, в нашите различни истории, които неминуемо вземахме от други хора и носехме един на друг, имаше и куп фотографии, които знам, че никога не ще забравя, които не мога да покажа на никого и които с времето ми дават все повече. Тези фотографии съхраняваха нашите нощи, това, което не можехме да си споделим, което не можех да кажа дори на най-близките си, също и моите, въпреки всичко преживяно, винаги нови или повтарящи се надежди… Там бяха например летните ни нощи, които гледаха от друг прозорец града, в който бях живял години наред. Намирахме се на балкон. За мен уханието на мирабилис олицетворяваше самотата на множеството стари градини в моя живот. До една от тези градини поисках да се докосна още веднъж. Мама беше уловила светулка в шепите си. Светулката продължаваше да блещука в мрака, в топлината на нейните шепи. Там, в ъгъла имаше още светулки… И други светулки…

По-късно на онзи балкон или в друга стая на онази къща поисках да споделя с нея старите си песни. Тъй като знаех, че песните, наистина изживените песни никога няма да ни напуснат, никога не могат да ни напуснат. Песните бяхме ние, нашият изгубен в онези времена език, който някак си не успяхме да намерим отново. Песните бяха нашият изгубен език или нашите илюзии, които се опитах да опиша в други разкази от името на други разочарования. Затова скрихме, защитихме някои от предметите си; затова някои от нещата ни бяха като гърбица, която мъкнехме със себе си при нашите любови и любими, в любовта, която можехме да подхранваме единствено с мечтите си…

В онези нощи исках да разкажа и колко победен и самотен се чувствах, когато бяхме заедно и се докосвахме. Тогава бих могъл отново да посегна към молива и хартията, бих могъл да се опитам да се вкопча отново в своето съчинение, което мислех, че никога няма да довърша. Когато бях насаме с нея, забравях всичките си проекти, копнежи, насочените към бъдещето надежди и най-вече онова, което бях отлагал. Изживяваното с нея бе творческо умиране, ако може да се каже така. Творческо умиране… В нейните докосвания, които в онези нощи ме потапяха в глъбините на цялото ми същество, на моя интелект и сексуалност, се криеше и моето детство. Да, цялото ми детство… Цялото ми детство и изгубените в него детства. Мислейки за къщата, от която тогава си тръгнах, сега се сещам най-вече за песните, за които години по-късно исках да разкажа и споделя…

След всичко това ми е трудно да проумея защо все още сме приятели, защо не съумях да се разделя с нея. Тъй като дори в онези мигове, в които се опитвах да споделя с нея най-ценните фотографии и слова от живота си, не говорех искрено, не можех да говоря истински с нея. Но защо, защо така се барикадирах зад своите стени? Защо, заради какви надежди? Дали не се боях да я изживея още по-дълбоко, да я изживея до края, с всички възможности? Може би… По силата на този страх не запазихме, не съумяхме да запазим и другите си връзки, понеже не се отдавахме всецяло на хората, които ни обичаха. Другите връзки или афери убивахме с това, че от определен момент нататък се криехме, предпочитахме да се крием. Тя знаеше това; мисля, че го знаеше още като се срещнахме за пръв път. Откакто се бяхме срещнали за пръв път… И може би това бе времето, когато детето подири къщата и заедно с майка си си пожела поне една светулка да оживее в топлината на нейните длани…

В онези нощи споделяхме сексуалността си с всички хора, които ни бяха отнели нещо, което навярно никога не можехме да назовем… В онези нощи пишехме и нашите истории, които никога няма да поместим в книга… Тя знаеше това. Знаеше заради кого преживявах всичко, че го преживявах, за да съумея, както вярвах, с всеки изминал ден да разбирам малко по-добре какво ми липсва… Тъй като знаеше всичко това, тя може би искаше да ме има за себе си, само за себе си… За да бъда още повече себе си или още по-вглъбен…

Ето защо така и не съумях да се разделя с нея. Никога… Въпреки всичките си надежди, хора и стени… В някои нощи гледаме през прозореца навън, в други нощи. Усмихвам се, сега и аз се уча да живея с нея… Сега зная, че не мога да се спася нито от такива нощи, нито от онези утрини, в които в стаята ми неочаквано нахлуват гласове, които си мисля, че съм забравил. Ето защо постепенно започвам и да разбирам по силата на коя тревога обичащите, които взаимно се нараняват и съсипват, въпреки цялото разочарование и цялата болка продължават да се обичат и не могат да се откъснат един от друг, независимо от отчуждението, измамата и отлаганата радост.

Името й… Името й в мен беше „Хюзюн“… Меланхолия… Това е единственото име, което намерих за нея, за себе си, за дългогодишната ни заедност. Тъй като тя скри от мен другите си имена, също както и други времена, чувства, къщи. Усещам го, мога да го разбера по-добре след всичките закъснения, причинени от моите грешки. Ала и тази връзка както всички реални, истински връзки изисква усилия и старания за взаимно разбиране. Затова ние и занапред ще бъдем заедно, за да създаваме други нощи за други малки надежди. И занапред ще останем заедно… Независимо дали желаем или не… В края на краищата човек не може да разбере морето, ако не го изживее наистина. Не може да разбере какво означават морето и мирабилисът, и ароматът на липов цвят, ако действително не е претърпял загубата им. Отчитайки това, по-скоро вярвам, че в подходящия момент ще науча другите й имена… По този път може да ми е достатъчна и една-единствена снимка… Ала за да намеря мястото си на тази снимка, навярно никога не бива да забравям някои фотографии… Тогава отново ще се усмихна. Ако обаче се усмихна сред мнозина други, никой не ще узнае защо и заради кого се усмихвам…

Тогава кой с кого заради кого остана?

Беше вечер… Жената погледна през прозореца. Вслуша се в гласовете навън. „Скорците“ — каза на себе си. — „Скорците са тук и тази година… С гласовете на другите… Също като нас… Като нас…“ Доплака й се. Склони глава на рамото на съпруга си, който застана до нея. Затвори очи. В онази вечер, в онази градина, в нейната градина двамата щяха да пият още веднъж чай… Още веднъж се намираха в неописуем разказ на Чехов. Онзи часовник удари още веднъж същия час…

И така, кой с кого заради кого остана?

Олга

Тя бе очертала границите на своята страна в малкото жилище в Шишли, като че ли без да го съзнава напълно. Носеше брилянтеното си колие, за да остане принцеса, с всичките й спомени и копнежи, в приказката, в която вярваше докрай. Беше жена, неизживяла пълноценно никоя от любовните си истории. Непрекъснато искаше да се изсели в Мексико.

Мадам Роза

От детството си в тракийските земи, освен спомена за едно безкрайно море от лайка бе запазила и познанията си по гръцки. В разказа тези два ключа й отвориха редица тайни и забранени помещения. Тя наблюдаваше живота с търпение и усет за всяка ситуация. Никой не биваше да засяга взаимоотношенията й с онази шапкарка от Юксеккалдъръм. Беше стожер на цялото семейство.

Мадам Естрела

Тя бе решила да роди и съхрани жива любовта си далеч от всички герои в този разказ. Всъщност никой така и не откри какво е изживяла наистина в онзи коренно различен край на Истанбул. При семейството си, чиито членове все повече оредяваха, се върна като покойница. Погледите й напомняха за дълбочината на морето. И все пак само един-единствен човек бе съумял да разбере „подобаващо“ значението на тази дълбочина.

Мухитин бей

Той обичаше по един и същ сантиментален и болезнен начин прочувствените песни на Селахатин Пънар и полонезите на Шопен. Изглежда, пожела да остане в разказа в ролята на герой, недовършил песента си. За него животът бе лоша шега.

Ева

Тя произхождала от семейство на банкер в Рига. За дните, в които решила да се омъжи за третия си братовчед, говорела с дъщеря си като за някаква уникална тайна. Умеела да освежава любовните си истории с тайни и да ги представя като нещо забележително. Когато била принудена да избяга от Одеса в Александрия, страдала най-силно за загубата на пианото си.

Шварц

Той бил „заслужил“ офицер от армията на Австро-унгарската империя. Влязъл в този разказ с „идентичността“ на захвърлен в Истанбул герой, който бил загубил паметта си. Можел да опише родината си, но не с думи, а само с рисунка. И все пак така и не забравил своето имение, което бил изоставил в онази родина.

Ясеф

Той приемаше даването на подкупи за не по-маловажно от това да знае вицове от цял свят. Смяташе, че няма никаква причина да се доверява на жените. В последните години от живота си все повтаряше, че е живял прекалено дълго. Дали бе разбрал, че е можел да предаде на сина си „онзи комедиант“, поне „онзи комедиант“?

Жинет

Нейната история бе започнала по време на една война, за която ще трябва да се разкаже по-подробно. Беше убедена, че е израснала първо в манастир край Париж, после в Истанбул и след това в Хайфа. В една друга война загуби много близък човек. Когато срещна случайно разказвача във Виена, не успя да прикрие скръбта си. А пък искаше да се усмихва, само да се усмихва.

Енрико

Той усети най-силно липсата на по-голямата си сестра, когато падна в онзи дълбок кладенец.

Марсел Алгранте

Той беше на път да открие друг бог. Беше учил в гимназия „Галатасарай“ и обожаваше Волтер.

Седат Арабина

Цял живот с гордост понасяше подигравките, че е мелез. Със своя микробус, наречен „Детектив“, години наред обикаляше анадолските пътища, за да продава дрогерийни стоки. При това се ориентираше по тайните пътни карти в главата си, които никой не познаваше или така и не видя. Притежаваше изключителна дарба да имитира другите. Онова близко до Истанбул градче бе много важно не само за него, а и за друго лице, което се появява за кратко в този разказ.

Анри Москович

Беше син на търговец, направил голямо състояние по време на Османската империя. Имал любовна история с виенска графиня, чието име никой така и не узна. Според слуховете навремето имал и различни краткотрайни любовни авантюри с прочути шлагерни певици и актриси. Но ако сме по-точни, за него съществувала само една-единствена приказна принцеса.

Чичо Киркор

По неволя бе подслушал множество тайни разговори. Злополука го бе откъснала от струга и тласнала към търговията. Беше най-довереният приятел на мосю Жак. По напълно разбираема причина никога не караше жена си да му приготвя пълнени черни миди.

Жулиет

Най-голямата й мечта бе да изиграе „Нора“ и на „онази сцена“. Винаги се опитваше да дава воля на протестите си в онези майсторски направени фотографии. Пред разказвача държеше да се покаже като силна личност. В действителност обаче танцуваше само на своите песни. Разплака се единствено в деня, в който погребаха дъщеря й.

Консулът Фархи бей

Къщата му в Саладжак беше нещо като отшелническо жилище. В един момент от хода на разказа спомена, че е спасил множество турски евреи от концлагер.

Ани

Тя се опитваше да забрави своя „недъг“, като непрекъснато сменяше мъжете и с лекота се разделяше с тях. Въпреки че нейната история не й даде много шансове, навярно имаше по-ласкави и по-реалистични начини да подобри отношенията с баща си.

Рози

В мълчанието й се таеше силно възмущение. Достатъчен би бил само малък „подтик“ и тя на драго сърце би разказала за тази буря. Никой не узна дали някога бе получила този „подтик“. За жалост всичко излезе наяве твърде късно.

Берти

По време на дългите разходки из Истанбул той систематизираше многобройните светове в живота си и житейското си пътешествие. Също така много обичаше киното и охотно показваше, че чете Гардиън. Доста негови познати бяха на мнение, че напразно е следвал в Кеймбридж. Трябваше да повярва, че е добър баща.

Нора

Докато се разхождаше с майка си в дъжда, тя говореше за невъзможността да се върне. Хората мечтаеха за мястото, което бе избрала, но тръгването за там все се отлагаше. Дали разказвачът искаше да разкаже за нея по тази причина? Дали не можеше да я забрави заради „липсващото обстоятелство“? Това вероятно ще покаже друг разказ по друго време. Името й подхождаше на мислите и действията в „онази драма“.

Инджиля ханъм

Професорите й в Консерваторията виждаха в нейно лице бъдеща Сейян ханъм. Ала тя, независимо от грозящата самота и възможните грешки, избра да се омъжи за Хуго Фридман и да пропадне в Лондон. Почти всяка година се връщаше в Канлъджа, в старата си крайбрежна къща, пълна със спомени, за да гледа морето, отпивайки ракия.

Мосю Робер

При „завръщането си“, на което той се реши, в онази малка хотелска стая в „Съраселвилер“, бяха фотографиите на човек, изживял, но и пропуснал и други животи. Не бе много лесно да се приеме, че в малкото лондонско жилище на Инджиля ханъм той бе намерил своя най-истински дом. И нощта, когато в голямото казино на Монте Карло уж бил запалил цигарата на принцеса Сорая. Дали беше още жив по времето, когато се записваше разказът — това е неизвестно.

Мосю Тахар

Със своя шик, бастун и тъмни слънчеви очила той приличаше не толкова на пенсиониран журналист, колкото на стар шпионин, пратен в изгнание в града. Вярваше, че ислямската мистика е подарено на човечеството „дълго стихотворение“, чийто дълбок смисъл все още не е разтълкуван напълно. Ако знаеха какво е оставил в Казабланка, града на детството и юношеството му, приятелите му щяха да го разберат по-добре в последните години от живота му.

Мосю Алдо

Той беше ту арабин католик, роден в Бейрут, ту левантинец от Измир, ту грък от Солун, ту евреин ешкенази от Истанбул. Според слуховете прекарал последните години от живота си в Барселона, но може би и в Гоа. Едни казват, че умрял от сифилис, други — че бил наръган с нож от сирийски търговец на оръжие. Това са стигналите до нас негови идентичности и биографии. Приписваха му международни измами. Говореше се, че имал „познати“ в цял свят.

Лола

След като получила сериозно музикално и театрално образование в Будапеща, тя съумяла да се наложи и на много различни сцени в кабаретата на Сохо. В крайна сметка спасението й от „лагерите на смъртта“ си имало цена. Дали животът й наистина се променил, след като в една от онези нощи срещнала мосю Робер?

Карло

Той се хвалел, че освен идиш владее още тринайсет езика, и смятал, че може да изживее истински любовни истории само в морето. Може би по тази причина един ден решил да стане лоцман в Босфора. Искало му се да си внуши, че решението да е постоянно над водата, означава, че чака друг човек и че трябва да го чака до края на дните си.

Шюкран

Тя мечтаеше да излезе от своето малко, тъмно и вмирисано жилище и да тръгне към „слънцето“. Историята й би могла да намери място в рубриката „Новини от делника“ на някой всекидневник.

Хюсню

Той бе един от хората, които не можеха да се задържат в Истанбул, понеже бяха затънали в други ценности. Положението му беше безнадеждно и дори в най-тежкия период бе лишен от възможност да прегърне дъщеря си. Това може би беше свързано и с неговата отчужденост от града. До последните дни на разказа неизменно го виждаха с цигара марка „Бафра“. По-важното обаче бе, че пазеше онзи вестник. За това поведение трябва да се вземат под внимание и „чувствата“, когато се върна в родното си село, без да може да стане собственик поне на една жилищна кооперация.

Анита

Имаше една крачка, която тя искаше да сподели с разказвача. Онези моменти на срещата не бяха случайни, а напротив — задължителни за разказа. Ала за да направи тази крачка, човек трябва и малко да вярва, че в онези планини растат други цветя.

Елени

Тя не бе заслужила да стои заключена вкъщи. Беше решила да демонстрира възмущението си, като ходеше чисто гола из стаите, от които нямаше как да избяга. Разказваха, че когато все още била привлекателна девойка, в живота й влязъл авантюристично настроен офицер. Ако бяха „намерили“ този офицер, историята й щеше да протече коренно различно.

Танаш

Сандвичите от деликатесния магазин на Четвъртък пазара години наред бяха незабравими за мнозина от тамошните търговци. Смятаха, че тайна страст го обвързва с дъщеря му.

Джери

Той бе подготвил всичко за построяването на голяма ракета. Разказваха, че отишъл в Харвардския университет и че един ден влязъл в анонимна секта. Къде бе потънал по времето, когато се записваше разказът — това остана неизвестно.

Марселина

Някои бяха на мнение, че е истинска жена, други пък я смятаха за „фантастично създание“. Бихте могли да я срещнете най-неочаквано във всеки град на света.

Харун

Защо първо се отказа да свири на китара, а после от поста административен директор в голямо предприятие, за да приготвя кюфтета — това остана загадка за всички. Въпреки че бе една от ключовите фигури на разказа, по някаква причина предпочиташе да се показва изключително рядко.

Йосиф

Кого търсеше в онази безкрайна бяла страна — това така и не можа да обясни на никого. Дали, преди да се върне в града с неговите „светлини“, във файтона на острова разбра, че всички „пулове“ си бяха „на мястото“?

Никос

Той твърдеше, че в Солун търпеливо го чакала любовница. Ако не беше толкова добър шивач, никога нямаше да получи прякора „Крадливия абаджия“. Когато го прокудиха от Истанбул заради онова „злополучно решение“, повери колекцията си от грамофонни плочи на „Гласът на неговия господар“ от времето на мосю Шур и братя Герасян на свой близък приятел със заръката да я пази до връщането му. Тази колекция изчезна безследно. Така и не откриха кой е приятелят.

Йоргос

За котарака на Никос разказваха, че знаел добре гръцки, а което било още по-важно — че си пийвал порядъчно мастика.

Танте Тилда

Тя можеше да сподели само с малцина мечтата, която бе открила във филмите си. Вярваше, че ако беше получила покана за онази сватба, щеше поне за една нощ да бъде красива като Мърл Оберон. Но тя по опасен начин престъпи границата. Носеше белези от дългия си път през брака и от всички незаконни, забранени връзки.

Мозес

Традицията го принуди не само да бъде шивач, но и да живее в различни градове. Часовникарят от Одеса му беше дал приказка, която щеше да пребъде в годините — и което е по-важно — в други хора. Абсурдното беше, че точно в Истанбул, неговия последен град, където направи последните си тегели, го застигна пневмония.

Енрико Вайцман

Той беше евреин и испански комунист и след разгрома на републиканците в Испанската гражданска война бе принуден да потърси убежище във Франция. Ако не беше изпратил „онова писмо“ на мосю Жак, нямаше изобщо да намери място в този разказ. Той на два пъти дойде в Истанбул, втория път по всяка вероятност, за да участва в „другите“ моменти на историята, които някак си не се поддаваха на описание.

Рахел

Тя чакаше Несим на всяко познато й място, обичаше го, живееше заради него, опитваше се да го разбере. Гледаше присмехулно на живота. Вярно е, че съжаляваше, задето бе оставила в Истанбул своя брат аутист, който „бе изгубил компаса на живота си“. Но не можеше и да се откъсне от семейството, което бе създала в друга част на света. Всичко това беше преди концентрационните лагери. Дали и в онези дни бе възможно да се вярва в наследството на Йов?

Муамер бей

Той неизменно носеше папийонка и беше дълбоко убеден, че работата пречи на истинския живот. По времето, когато евреи и арменци плащаха данък върху имуществото, изигра важна роля, която забелязаха малцина.

Мадам Перла

След като изгуби зрението си, тя виждаше градове, които никой друг не виждаше, и се докосваше до места, до които нито един човек не можеше да се докосне. Така и не прости на мъжа си, че е починал, без да я предупреди. В последните години от живота й нейният син й припомняше най-вече колко хубава е била във вечерите след връщането им от Шехзадебашъ. В онези вечери имаха лодка, която плаваше в залива Халич.

Аврам ефенди

Той беше бонвиван. Реставрираше стари килими и всеки от тях трябваше да напусне ателието му като произведение на изкуството. Дълго след пожара седял с мосю Моис, героя на още по-стар разказ, в кафене „Саръмадам“ и чакал голямата печалба от лотарията… Дали страхът му от внезапна смърт насред улицата може да се обясни с преживяванията му по време на онзи пожар?

Мимико

В своите стъклени топчета той искаше да скрие един свят и различни светлини. Ако можеше да обиколи целия остров с велосипед, би изглеждал другояче в очите на някои приятели. Може би затова смяташе вечерите в онзи ресторант в Тепебашъ за най-истински.

Лена

Тя изглеждаше като образ, изваден от прочута филмова лента. Когато пушеше, използваше дълго цигаре. По нейни думи животът й започвал едва след полунощ.

Несим

Дори възхищението му от немския език не го спаси от концлагер. Беше истински османец, който така и не загуби привързаността си към Истанбул. В онова градче на атлантическото крайбрежие вярваше, че, защитен от турската си идентичност, може да се спаси от пътя към смъртта. Само че героите на онова време бяха приучени да бъдат изключително бдителни и да обръщат внимание на определени подробности.

Мосю Жак

В очите на мнозина той беше мъж, водещ дълга и голяма борба, която имаше както правилни, така и погрешни страни. Без него този дълъг разказ нямаше да бъде написан. Без него никога нямаше да се стигне и до дългите беседи. В писмата от Испания до своите родители се разкриваше като човек, който разбира и крехкостта на живота. Приказките бяха важни за него, а в последните дни от живота си обичаше да слиза до морето. Играеше майсторски… а розите будеха дълбоки чувства в душата му. Всичко това би могло да ни помогне да разберем какво е изпитал при вида на минаващите кораби в онази лятна вечер в ресторанта в Киречбурну.

Приказки и спомени

Звездата на Естрела

С течение на времето човек се е научил от един момент насетне да понася и да изразява различно болката от изоставянето или от неизбежната раздяла. С времето сте открили и чара на играта на криеница… Понякога, в самотните часове, когато не е имало път назад, сте можели дори да кажете на човека в себе си какво сте изоставили и къде… Също и че въпреки всички умножавания, въпреки цялата връзка сте се чувствали самотни, въпреки всички скривалища и отбранителни зони — беззащитни, въпреки всички дрехи — голи… За да съществувате в собственото си време и самотата си сред всички тези хора, за да останете верни на себе си даже когато не сте можели да разкажете на никого за местата, на които никога няма да стъпите, е трябвало и малко да вярвате в този път. Казано с един банален, леко изтъркан израз, такива са били правилата на играта.

Заради мадам Естрела се събрахме за последен път у Жулиет. След като бе живяла друг живот на друго място, мадам Естрела бе умряла при други в съответствие с избрания си път и бе скрила сетните си мигове за себе си и само за себе си. Никой не възприе кончината й като известните ни познати смъртни случаи, никой нямаше да усеща истински липсата й. Тя и бездруго си беше тръгнала още преди години, беше отишла в друг живот… Въпреки това след опелото решихме да уредим гощавка с традиционните от памтивека ястия, в която да участваме като „семейство“. Това бе последният ни дълг. Никой не можеше да ни спести този ритуал. Никой… Дори биографиите, които може би изглеждаха на някого като предателство. Това събиране поне предлагаше повод да изживеем за кратко дълбоко пазените спомени за всички онези хора, без да казваме нито дума. Поне можехме да се уединим за малко заради този или онзи, с този или онзи. По време на обяда, както винаги на такива обеди, се срещнахме с нашите спомени, с дребните неща, за които се разкайвахме, и с нашите покойници. С нашите напуснали ни по-рано покойници. Макар че нашите животи невинаги бяха били наши животи, то мъртъвците все пак бяха нашите мъртъвци. Това се подчертаваше дори в последната молитва, прочетена вкъщи. Длъжни бяхме да се поклоним благоговейно пред роднините, които бяха отишли в рая, по-точно пред тези, за които предполагахме. Равинът назоваваше поименно всички покойници, а опечалените неизменно казваха в един глас: „… в рая“. Да, такъв беше обичаят от години, от векове, така бе замислено… В този момент възгледите на тези хора са и ваши възгледи, ваша реалност, за която не бихте могли да разкажете на никого. След това естествено ще съумеете да оставите онези хора и места в миналото и да се върнете в настоящето. И то така, че околните да не усетят какво сте видели там. Загубата е ваша загуба, играта е игра на всеки.

Опелото се състоя в малката синагога на гробищата. Тъй като мадам Естрела нито имаше толкова много близки, че да напълнят голяма синагога, нито бе оставила достатъчно пари за първокласно погребение. В спомена за нея сега изплуват няколко много стари, доста избелели картини, чиито детайли са забравени. Затова не мога да пристъпя към нейната дълга история както обикновено, тъй като тя я остави при хора, непознати за мен. Както изглежда, нещо е много далеч, изгубено завинаги, изчезнало. А пътищата дотам, вратите остават заключени. Тя винаги е била чужда, чужда сред чужди, обречена на чуждост, ако може да се каже така, или от определен момент нататък пожелала своето аутсайдерство. Чужда… При това мадам Естрела бе сестра на мадам Роза, втората дъщеря в семейството. Беше избрала да живее живота откъм трудната му страна и бе принудена да плати цената за това. За нея открай време се знаеше или би трябвало да се знае, че живее някъде далеч, макар и присъстващите да не отричаха съществуването й, както бе при Танте Тилда. Въпреки че съдържаше нещо красиво, закрилящо, традицията можеше да бъде същевременно и жестока и безшумно смъртоносна. Нейната история не беше от историите, които се задоволяват само с няколко детайла, които намират, че няколко изречения са достатъчни за един човешки живот, или в онези семейства, които държат да спазват традицията; историята ще се възприеме като елементарна и незначителна. Със сините си очи, които вероятно се дължали на далечните роднини в Тракия, мадам Естрела била най-красивото дете в семейството. Като ученичка била музикална и кротка. Учела в английска гимназия, където младите госпожици се възпитавали като истински лейди. Много обикнала Дикенс, открила в брат си, мосю Робер, видения от онези романи, които все препрочитала. И ето че един ден се влюбила в младеж от гимназия „Галатасарай“, затворен също като нея. По онова време двамата били още ученици. Къде, как, по силата на каква случайност се запознала с това „чувствително момче“, по-късно навлязло в живота й под името Мухитин бей? Което чувствало влечение към песните на Селахатин Пънар[1], както и към полонезите на Шопен и което споделяло само с малцина любовта си към поезията. Какви чувства или какви дефицити ги тласнали към тази опасна, забранена връзка, към бъдеще, напълно различно от предначертаното за тях, към други копнежи, други надежди? Така и не открих това и вероятно никога няма да го узная. Тук има някакъв разрив, сякаш преживелите онова време са искали да запазят всичко за себе си. В семейството не разговаряли по въпроса, изтласквали го от съзнанието си, а веднъж вече изтласкан, той нямало как да излезе отново наяве. Доколкото разбрах, била разтърсваща любов, която се опълчила срещу всички съпротиви и превратности, неизбежна любов, която поела и понесла докрай всички последици и която според някои трябвало да доведе до взаимно нещастие и отлъчване от обществото. Когато се оженили, отлично знаели, че се хвърлят в голяма, дълга борба не само със семействата си, но заради целия си живот.

Известно време живели във Ферикьой. После се преместили в много по-отдалечения квартал Харем, сякаш за да потвърдят прокуждането от семействата си. По онова време Харем бил смятан от еврейската общност за място, където никога не би живял евреин. Доколкото успях да разбера, изборът бил най-вече на мадам Естрела. Избор в името на любовта, избор да определи мястото си в живота, който имала може би само веднъж в живота. Копнеела за изцяло ново бъдеще. Това без съмнение бил копнеж за друго, определено от нея самата бъдеще, с който обаче целяла и да изрази протест, обвързаността с любовта, с повика на истинската любов, казано другояче, с решимостта си да не се върне никога вече. За да подкрепя решението да не се върне никога вече, въпреки всички разочарования, въпреки всички чувства на изоставеност, въпреки трудностите да запази вярата в себе си. И на Мухитин бей не му било лесно да се премести там. Тъй като откакто се помнел, изпитвал чувство на принадлежност към другата, европейската част на Истанбул. Опитвал се да докаже своята обвързаност, своята принадлежност най-вече на себе си, като при подходящ случай разказвал как по време на инцидентите от 6-и и 7-и септември[2] приютил в дома си своя гръцки приятел Апостол заедно с цялото му семейство, макар че и той самият живеел натясно. А рано на другата сутрин уловил за ръка шестгодишния си племенник и го завел в Бейоглу, за да му покаже опустошенията, и казал: „Това е нещо, което не биваше да виждаш никога в живота си!“. Да, искал да докаже своята принадлежност най-вече на себе си. Години по-късно, след като поел бремето на тази любов, може би мъничко се надявал, че изгубените дни ще се върнат.

Надежди, разочарования, дребни радости… Те изживявали онази любов в малкия си свят и ден след ден научавали все повече за това, какво им подарявала забранената любов или какво им отнемал в замяна животът. Ден след ден малко повече… Вярвали, че имат право на своята любов, защото били платили цената за нея. С горчивината на живота си, след като били оставили зад гърба си „другите“ и традициите… Решимостта им била достатъчно основание да не виждат дълго време близките си; задоволителното обяснение било, че са взели своето решение. Нямало никакво съмнение, че от друга страна се налагало търпеливо чакане, че определени чувства и вникването в ситуацията за техния живот трябвало първо да се избистрят. След години празниците станали удобен повод за плахи посещения, за които се престрашавали с колебливи стъпки. С колебливи стъпки се полагали усилия да постигнат разбирателство и да поведат разговор с все по-променящите се семейства. Но всичко спирало дотук. Невъзможно било да се запълни отново празнината, образувала се през всичките тези години, и да се сближат отново някои пътища. Връзките, истинските връзки били отдавна прекъснати.

Според една мълва мадам Естрела приела исляма и турското име Иълдъз, което означава „звезда“. И това се оказа лъжа. Допускаха, че е способна на това, за да улесни малко живота си в далечния свят. Такова решение би могло да стане за нас опорна точка за вникване в по-дълбока истина. И все пак това решение би било личен избор на мадам Естрела, също като избора да поеме бремето на прокуждането. Доколкото познавах Мухитин бей, той бе дотолкова освободен от предразсъдъци, въпреки всичко преживяно, че никога не би настоявал за подобно решение, беше фин човек, който разбираше езика на другите.

Като пенсионер понякога ходеше в „дюкяна“, за да се среща с мосю Жак. Бяха годините, когато затвори малката бакалничка на базара в Кадъкьой, гледаща малко „по селски“ отдалеч към Рибния базар в Галатасарай. Помня го именно от тези дни. За посещенията не знаеха нито мадам Роза, нито мадам Естрела.

Мухитин бей беше пламенен привърженик на РНП — Републиканската народна партия. Затова често спореше с мосю Жак, който коментираше политическите събития от гледна точка на убеден привърженик на ДП — Демократическата партия. Дискусиите в магазина целяха да оцветят малко живота, но и посвоему трябваше да прикрият донякъде остатъка от техния живот. Приказките за делнични неща, които всеки знаеше и разбираше, бяха предпазен щит за онова от живота, което не доверяваха на всекиго. Ала независимо от това шикалкавене, водени от едно чувство, те се срещаха на място, което не мога да назова, да дефинирам. Предполагам, чувството, че са изживели заедно живота си в трудните времена. Нямаха нужда да търсят думи за това. Може би ги свързваше любовта, защото бе дълбока и не се демонстрираше „твърде много“… В редките дни за посещение на дюкяна винаги обядваха в ресторант „Борса“. От време на време и аз присъствах на тези обеди. Тогава мосю Жак говореше за това, как се променят хората и Истанбул все повече погрознява. С всеки изминал ден малко по малко се отчуждаваха от града, в който живееха. Докато се хранеха, Мухитин бей повтаряше многократно любимата си сентенция „Животът е лоша шега“. Животът като лоша шега…

В първия миг звучи като фраза от шлагер. Но като се позамисли, човек лесно може да види, че простата сентенция обобщаваше най-точно равносметката на този или онзи живот. Животът е лоша шега… Чувството не беше чуждо и на мосю Жак, ето защо не можеше да не изпитва близост към човека, който олицетворяваше и изстрадваше това чувство с цялото си същество. Сигурен съм, че понякога не възприемаше, не можеше да възприеме зет си като „El turco“ както повечето роднини.

Доколкото разбирах от разпалените дискусии в дюкяна, мадам Естрела също бе влязла в Народната партия. Това решение беше всъщност почти нелогично за еврейка, преживяла „онези дни“ през мандата на Исмет Иньоню. И все пак зад него се криеше достатъчно основание: бунтът срещу роднините й и техния живот.

Една вечер Мухитин бей внезапно починал, докато свирел на лютня песен на Селахатин Пънар за жената, с която бе живял години наред. Съвсем неочаквано насред песента обронил глава на лютнята, леко усмихнат… Вероятно сърдечен инфаркт. И край. Сякаш се пошегувал. Било последното представление, което изнесъл и което изразявало възгледа му за живота, начина му на живот. Навярно затова запомних завинаги изречението „Животът е лоша шега“. Освен това не бе довършил песента. Тази картина, този „безкраен миг“ така добре се вписваше в неговия свят. Мосю Жак се погрижи за погребението. По мое мнение дреболия, която не бива да се подценява.

И така, това беше историята на Естрела и Мухитин. Нямаха деца. Дали имаше някаква причина за това? Дали не желаеха деца? Може би. Според мадам Роза за това решение си имаше както понятни, така и защитими причини. Мосю Жак, напротив, смяташе, че не е лесно да се отговори, а и по всяка вероятност не искаше да отговори на въпроса. Сякаш бе споделил с Мухитин бей важна, много важна тайна. От друга страна, тайната би обяснила и част от живота, чийто товар двама души се бяха опитали да носят, разчитайки единствено на себе си. Тази тайна бе от онези, които се пазят до гроб.

След смъртта на Мухитин бей мадам Естрела не се върна при роднините си и сега посещаваше не по-често отпреди хората в онези домове, които бе принудена да напусне преди години. Вратите се бяха захлопнали, бяха затворени и нищо не можеше да се направи. Хората се бяха променили. Доколкото зная, тя почина две години по-късно. Без да обрече на дълго чакане мъжа, дръзнал да промени живота й, без да се обрече на дълъг живот сама. За смъртта й ни съобщиха някакви съседи.

Понякога, размишлявайки за всичко това, се питам защо мосю Робер и Танте Тилда не са се застъпили за сестра си. Във взаимоотношенията им несъмнено е имало известна близост и отдалеченост, за които не зная, не научих. Така че ми се иска да вярвам, че е имало дни и нощи, за които знаят само те. Но ако са стигнали до разрив, примирили са се с всички последствия, този разрив безусловно е бил избран от мадам Естрела. Тя е знаела как да затвори вратите. В противен случай всъщност няма разумна причина за дългите дни на прокуждането. Впрочем от гледна точка на останалите всичко това е било просто бягство, капитулация, израз на безпомощност.

След погребението, когато донякъде водени от чувство за дълг присъствахме на гощавката, ми дойде на ум, че бях възприемал мадам Естрела като жена, предпочела или принудена да стои далече от някои неща и места. Пожелала бе да извърви сама дългия си жизнен път и да умре сама, ала не се беше срамувала от това, по-скоро бе обичала самотата си и бе поела нейното бреме с всички последствия, та накрая да излезе победителка. Може би с тази „победа“ мога да обясня това, че когато тя се върна от мястото, което беше избрала да живее, на мястото, което навремето беше напуснала, не беше останал никой, който да се прости с нея самата, по-точно с останалото от тялото й привидение посредством онази малка церемония, която винаги толкова ме е впечатлявала, никой, който трябва да откъсне част от бельото й. Да, нито един от роднините й не беше вече в къщата. Мадам Роза беше починала, мосю Робер беше в Лондон и нямаше никакво намерение да се върне в Истанбул, Танте Тилда не дойде въпреки поканата, но пожела да прочете последната молитва за по-голямата си сестра сама в синагогата. Не бе прочетена дори кадиш, последната молитва за упокой на душата й. Тогава що-годе се бях научил да приемам времената и страданието с чувство за хумор. Тъй като обичах да играя ролята на наблюдател, се почувствах така, сякаш заради липсата на молитвата пропускам малък спектакъл. Ситуацията бе малко по-различна отколкото при предишните по-добре посетени траурни тържества. Там хората се молеха за стотен или хиляден път, без да разбират думите, на чужд за тях език от неописуемо чужд свят, в крайна сметка произнасяха чужда за тях молитва, както я бяха научили, както повеляваше традицията, заради реда, за да демонстрират, че всичко е наред. Никога няма да забравя тези мигове. Сигурен съм, те дори не знаеха, че беше песнопение от вавилонския плен. Естествено, не искам да пренебрегвам близостта и внушаващото сигурност чувство на сплотеност, което не може да се опише с думи, а само да се изпита, което възниква от общата молитва, особено в чуждите думи. Тогава човек, волю или неволю, усеща, че е различен от другите и че в края на краищата има място, на което не може да избегне това. Ако с тази молитва се целеше да се навлезе в още по-личен свят, чувството би могло да се свърже и с едно последно възпоменание…

В различните светове думите придобиват строго специфично значение. Така бе с молитвата, която не бе прочетена за мадам Естрела. По мое мнение ситуацията съответстваше на факта, че тя цял живот бе водила тази борба срещу условностите. Не искаше даже след смъртта й да разберат погрешно чувството, което бе породила или оставила у другите. Това безспорно бе поетичният аспект на събитието и само част от драмата, която бях измислил като достойна за нея. Реалността обаче изглеждаше другояче. Молитвата не можеше да бъде прочетена, понеже за нея се изискваха поне десетима мъже. А ние всички заедно, мъже и жени, бяхме „семейство“ само от осем души. За пореден път бяхме твърде малко, някои отново се намираха на друго, погрешно място. Във всяко отношение, в истинския смисъл на думата мадам Естрела бе изоставена. Дори в смъртта си. Естрела означава „звезда“. Ала за определени хора звездата й така и не бе засияла. За определени хора… За онези, които бяха приели тези уговорки.

Да разбираш, да се опиташ да разбереш… Това изречение сигурно е било важно и за мосю Жак, който надълго и нашироко ми бе разказвал за вавилонския плен, също и за пророк Авраам и цар Соломон, за Йосиф и Давид, чиито премеждия са живи в сърцето ми като приказки от друг вид. Смъртните случаи конфронтират хората с най-дълбоката им самота. В цялата суматоха на онзи ден мосю Жак, изглежда, бе потънал в далечно, недостижимо усамотение. Това пролича от факта, че след молитвите не седна с нас на масата, която от поколения неизменно се подреждаше по един и същ начин, а се оттегли с чинията си в салона. Жулиет я беше напълнила с няколко маслини, порция свежо сирене, домашни анасонови курабийки, които наричахме „ракиени курабийки“ и „борекита“. Бюрекът, чиято тестена консистенция бе един от кулинарните върхове на мадам Роза, ми припомни множеството летни утрини, в които тя ми поднасяше парче от него. Мосю Жак седеше в ъгъла на салона, в едно от креслата, които бяха покрити с калъфи, не казваше нито дума и отпиваше много бавно от мастиката си. Сега още веднъж си го представям в тази рамка. Пред него беше чашата му на инкрустираната със седеф масичка, която след смъртта на мадам Роза бе подарил на Жулиет и Берти като спомен за маловажна, но незабравима случка. Той плъзгаше пръст по орнаментите на масичката. В този момент всичко изкристализира в съзнанието ми като картина, асоциациите, които извикваха бюрекът от патладжани и мастиката, седефените орнаменти на масичката, които изпращаха човек на дълго пътешествие, където на едно далечно място лежеше ключът за различните му отминали животи. Мадам Роза беше мъртва, както и Олга. Най-сетне имаше едно кътче, което съдбата му бе отредила до края на живота. Може би то за пръв път бе собственото му място. Само така мога да си обясня защо въпреки дълбоката скръб леко се усмихваше, докато дълго се взираше в джобния часовник на ланец. Познавах загадъчното минало на този сребърен часовник, неговата история. По тези пътища имаше хора от различни страни, които бяха вярвали в други времена. Хора, които говореха помежду си на различни езици, се срещаха в тази рамка, в подробностите около този часовник. Вярвах в тези подробности. Дали действително можех да вляза в тези пространства — времето щеше да покаже. Имах желание да остана в една от достигнатите стаи, да се скрия, да изживея бягството си. Несъмнено ми предстоеше опасен път. Ала как можех да изисквам от себе си да се видя с други очи, докато наблюдавах тези хора?

[1] Композитор на класическа турска музика от първата половина на ХХ век (1902–1960). — Б.р. ↑

[2] Визират се антигръцките погроми през 1955 г. — Б.пр. ↑

Майсторът от Одеса

Една или друга любов никога не свършва. Въпреки раздялата продължава да живее тихомълком, така, както връзките просъществуват отвъд смъртта и отделни думи, картини, предмети всеки ден придобиват по-голямо значение и жизненост по онзи дълъг път. Откъде е това влечение непрекъснато да разказвам и да споделям с някого? Междувременно имам няколко причини да смятам, че пътят е дълъг. Затова и винаги когато го попитаха за часа, мосю Жак се сещаше с леко разкаяние за Олга и причината бе главно в историята на този часовник, която — защо да крия — бе получила значението си в кратките забранени нощи на двамата.

За нощта, в която старият джобен часовник от Украйна бе навлязъл в живота на мосю Жак, никой от нас така и няма да научи нищо конкретно, а подробностите безспорно ще си останат тайна на двамата. Онова, което знаех, бе, че Олга имаше часовника от баща си и че часовникът бе преплел няколко житейски пътя с други от една стара, много стара Одеса.

Историята получи нов подтик в малкото старо жилище на Олга в Шишли и откри пред погледа друго време. Междувременно пътешествията имаха вече съвсем различно значение, също и сбогуването без завръщане. И детайлите на пътешествията, които в неочакван момент дават неочаквана насока на нашия живот. Приятел, който не искал да потъне в забрава и чийто подарък превърнал раздялата в обвързаност. Приятел или… Като се замисля по-дълбоко за всичко това, никой не познава часовникаря от Одеса. Това е обстоятелство, което умножава въпросите и свързаните с тях възможности и историята става все по-обширна. Примерно не е изключено часовникът изобщо да не е бил изработен за приятел.

Възможно е часовникът дори да не е бил произведен в Одеса. Но разказът е толкова напреднал, че се налага да отхвърлим този вариант. И така, трябва да потърсим майстор, майстор с очила, достигнал вече зряла възраст, мълчалив, майстор, който се опитва да представи своето време чрез възгледите, поведението си и чрез използваните от него думи.

Заради хората от друго време.

Заради хората от друго време.

Заради всички, които винаги трябва да помнят, че времето е неуловимо.

Тик-так.

Тик-так.

Хиляди, стотици хиляди, милиони, милиарди пъти тик-так.

Както и в други истории, в други страни и емоционални светове.

Тик-так.

Да, там, в разказа, който изгубих, трябваше да живее майстор, безмълвен или вдишващ и издишващ със собствения си тон. Един майстор трябваше да се скрие някъде в историята и макар от много далеч да ни напомни или чрез погледите и присъствието си поне да ни накара да се замислим за времето, за нашия живот и за това, което сме пропуснали в името на живота, така че да разберем по-добре защо е по-хубаво да се откажем от някои неща. Той бе прекарал живота си в малко градче, далеч от всичко, сред хиляди часовници. Никога не бе напускал града си, затова пък бе достигнал място в малкия си свят, недостигнато от другиго. А можеше да бъде майстор, открил още недостигнати кътчета, детайли, до които никой не може да стигне в този малък свят. В гордите часовникови кули на тези големи градове, на определено място във времето, майсторът би могъл да бъде единственият герой на древна церемония. А в кулата на фара край почти пустото море, нощем един майстор щеше да направи за нас още веднъж друг коментар за времето.

Този майстор трябваше да носи името на герой в един от другите ми безсмъртни, безкрайни романи и да се опита да сподели само с поглед онова, което искаше да каже.

Александрия, една приказка

Олга, която познавах, си спомняше — или искаше да си спомни, че майка й произхождала от семейство на богат банкер в Рига и получила добро възпитание, че отхвърлила всички шансове и възможности и вместо тях дръзнала да се омъжи за третия си братовчед, за да води свой живот, като с това оскърбила някои от близките си. За разлика от живота, който оставила зад гърба си, в по-късния си живот заварила други домове, пътешествия и надежди. Ето как нашата приказка, която поражда у някои хора желание за вяра, а на други дава жизнена сила, бавно добива значение и от този миг открехва своята врата. В тази приказка има завет и освен това — донякъде прикрит — бунт, както и поезия с всичките й последици. Приказка или просто бунт? Едва с течение на времето ще разберем, че този рискован бунт, стигнал до любовта, е бил заради друго разочарование. Било едно от разочарованията, за които другите никога нямало да научат, за които не бива да се знае нищо. Тази тайна, дори само тази тайна щяла да придаде напълно различен смисъл на един живот в очите на другите.

Олга, доколкото зная, спадаше към жените, които цял живот съхраняват и пазят жив завета на майка си.

По мое убеждение с историята си за жената от Рига Олга предостави интересен за мен, за нас детайл. Тогава ми се струваше възможно да проникна по-дълбоко в тези житейски истории. Тя била жена, която имала успех даже в най-трудните времена, и същевременно протагонистка в тази своя приказка. Въпреки своята сърцатост обяснявала всичко преживяно като неизбежна еврейска съдба и от това дребно погрешно заключение, което някои наричат историческо, черпела може би още повече сила, за да се обвърже с живота. Това щяло да проличава често във времена на важни решения, когато часовниците биели другояче и от хората се изисквало голямо мъжество.

В тази авантюра вярата в необходимостта е решаваща и достойна за подкрепа. Коя необходимост обаче отвела младата жена от Рига в друг живот? Да, Олга бе споменала някакво разочарование, но какво било това разочарование, от кои дефицити, несполуки се подхранвало? Олга не можеше да каже много, респективно предпочиташе да не казва нищо за това. Ето защо този аспект тънеше в мрак. С други думи, жената от Рига може би не бе споделила с никого, дори с дъщеря си, тази житейска драма.

И все пак сега си мисля, че въпросът придобива важност в съвсем различен мащаб. Тъй като неизменно усещах, че и Олга, даже когато само го загатваше в разговор, дълбоко в душата си хранеше незабравимо, непоклатимо разочарование от майка си. В този смисъл аз, който се опитвам да разглеждам житейските истории от същия зрителен ъгъл, разбирам, че тя умишлено не разказваше някои спомени за майка си. С времето, години по-късно, след преживените няколко връзки и смъртни случаи тази болка вероятно бе намалила значението си. Та нали с времето, предвид нашата тленност, се научаваме да прощаваме на някои хора, поне би трябвало да се опитаме. В крайна сметка Олга говореше за жената от Рига, за майка си, само като за епизод от собствената си приказка. Сякаш така, умишлено или не, искаше донякъде да си отмъсти за нещо. Това бе малко отмъщение, може би нейният протест срещу майка й, дистанциране. Никога не узнах причината за тази нараненост. Вероятно не съм в състояние да вникна в някои чувства и да се поставя на мястото на въпросния човек. Ала замисля ли се за тази жена, която винаги е съумявала да ме впечатли със своята деликатност и елегантност, съм сигурен, че поне по един пункт мога да се доверя изцяло на наблюденията си. Това доверие ми дава възможност да открехна малко повече вратата на приказката. Връщайки се в детството й, в ранната й младост, бащата бил голямата й любов, а тя — въпреки майката — била, както се казва, момичето на татко. Ето защо ми е по-лесно да проследя дирите на Мозес Бронщайн: този баща се стараел да направи всичко възможно за своята дъщеря, по отношение на определени мечти обаче този всеотдаен, но беден баща според мнозина бил оставил твърде незавидно наследство.

Разказът отвежда желаещите да се занимаят с тази дълга авантюра доста далеч в миналото. Доста далеч в дните, в които навярно бихме могли да срещнем някъде онзи часовникар. Така че да съумеем да разберем по-добре биографиите, да представим по-добре стойността на някои спомени, на някои детайли. Годината била 1905-а. Заедно с жена си, която щяла да сподели с него една дълга, много дълга авантюра, и с четиригодишния им син, на когото се надявал да предложи друго бъдеще, Мозес Бронщайн избягал от погромите — първо в Александрия, където имал роднини, разчитайки, че с шивашките си умения ще успее да изкарва прехраната си на онова място в света. Избягали от голямото умиране, от дългите нощи и оставили всичко в кварталите си, всички ценни вещи, част от своя живот, всъщност целия си живот, който в миг се превърнал в далечен спомен.

В Александрия отново събрал кураж, надежда, че нещо ще се промени, че след всички катастрофи ще дойдат нови, по-хубави дни. Силата си черпел, от една страна, от това, което го свързвало лично с „онази история“, а от друга — от нерушимата, дълбоко вкоренена у тях ориенталщина. С болезнена радост право в нов живот… Още веднъж усещането за изгнание, смесено с доза огорчение много дълбоко в сърцето…

Доколко вярно или доколко правдоподобно е това, което Олга разказваше за онези стари дни на обичаните от нея хора? На този въпрос, както и на редица други, естествено, няма отговор. Една приказка от Александрия… Приказка, с която Олга постепенно, с времето се чувстваше все по-силно свързана. А избледнялото с годините разглеждаше от друг ъгъл. В интерпретацията се таеше радост, едва доловимо търсене на щастието. Ето защо ми е все едно дали приказката може да е била записана другояче, а не както е било в действителност.

„Като евреин човек трябва да умее да си носи последствията“, казал баща й след дълго боледуване, когато се подготвял за пътуване, различно от предишните. Била вечер, в която вече бил оставил далеч зад гърба си Одеса, Александрия и най-вече Истанбул, стария Истанбул. В онези вечери искал още веднъж да изживее, да съживи градовете и техните улици в съвсем различен град, в Истанбул със съвсем различни измерения. Били последните вечери, трябвало да се изслушват взаимно, въпреки прекъсванията да обменят мисли, да споделят. Думите на баща си Олга цитирала много години по-късно, когато искала да разкаже на някого за коренно различната болка. Години по-късно, в една от нощите, когато вече не вярвала нито в топлината на семейството, нито в дългите нощи, осмисляни от всеотдайността на майчинството.

Мозес Бронщайн се надявал, че в заника на дните си ще споделя множество чувства със скъпата си дъщеря, единствения приятел, който бил останал в живота му; винаги бил мечтал за това. Аз обаче зная, Олга винаги съжаляваше, че тези нощи били закъснели. Ако се замислим за магията и поезията на тези закъснели нощи, то те са били и израз на липса. Въпреки цялата обич, която бащата сега изживявал заедно с дъщеря си, истината била, че те не се били виждали, нямали възможност да се виждат години наред. Както е известно, това убива семейството, макар да се проявява на различни езици и в различни форми. Ала в края на краищата всеки умирал по различен начин на това място и оставял след смъртта си множество ценни неща. Обидата на Олга става малко по-разбираема, щом се опитам да се доближа по такъв начин до общите чувства на онези нощи. Мозес Бронщайн, разбира се, е имал основателни причини да се затвори в черупката си. Олга осъзнавала това въпреки цялата си обида. Иначе не би могла да гледа на баща си като на изгубен, отвлечен приятел. Не било лесно. Предвид биографията му, баща й бил натъпкал в живота си многобройни животи. Да, сместил бил в живота си многобройни животи и многобройни хора. Тъй като на първо място бил скитник, шивач. Живял в различни градове и в различни емоционални светове. Заради професията си бил впримчен в странна, за мнозина абсурдна съдба. Бил скитник и обречен да живее като скитник; може би и затова нощите му, така да се каже, не се задържали в други страни и при други хора. Дали това е мерило за неуспех? Не мисля. Но мнозина, които нямат никакво мерило за истински успех, смятат за необходимо да заклеймяват неуспехите на другите, за да прикрият собствените си неуспехи.

Хората и животите… Ами мечтите и дългите пътешествия, които се множали с мечтите? Да, времето в Александрия било малка приказка, със спомени за тесни, мръсни улички, разнообразни гласове и миризми… Мозес Бронщайн живял дванайсет години в Александрия, във вмирисана на лук и зеле къща, заедно с жена си, която била ненадмината в готвенето на борш. Тя заставала лице в лице срещу всички трудности и нито за миг не си помисляла да се върне в стария си живот. Така живеел с жена си, единствената реална жена в живота му, като с това, което дребничката жена от Рига печелела от уроци по немски, семейството дълго време свързвало двата края, докато авантюристично настроеният им син с всеки изминал ден се отчуждавал. Несъмнено изпитвали на гърба си и дни на крайна мизерия, които се опитвали да осмислят със своите илюзии, и човешката лошотия от всякакъв род. Ала същевременно превъзмогвали тъгата на тези дни чрез меланхолична радост, а мизерията — чрез надежда. Заедно с това били дните, в които се мъчели да носят еврейството си и с призивите за молитва на мюезините. Богатите братовчеди, които го били поканили в този град, му се притекли на помощ само донякъде. Това породило известно разочарование особено в началото. С времето обаче привикнали към всичко, към делничния живот на новото място. С други думи: новото място ставало все по-малко отблъскващо. Все по-малко копнеели за живота, който били оставили зад себе си. В края на краищата и животът — както предметите, дрехите и фотографиите — може да се премести в други краища на света. Най-важното в тази ситуация всъщност било да се разбере смисълът на странстването.

Но с времето здравето на Мозес Бронщайн видимо се влошило. Лекарите не можели да открият причината за засилващите се болки. Само един стар, много стар лекар казал, че болките идвали от различния климат, там трябвало да потърсят причината. Тялото се държало години наред, но ето че сега реагирало. Евентуалното разрешение било живот в по-студен климат. Климатът трябвало да бъде по-студен или по-подходящ, налагало се да се преместят още веднъж… След всичките битки, чиято цена били платили, не било никак лесно да се установят в друга страна, пак да тръгнат към нов живот с нови проблеми, съмнения, най-вече страхове. Решили да отидат в Лондон. Само братът на Олга, Яков, когото тя така и не видяла в живота си, тогава около шестнайсетгодишен, се заинатил, настоял да поеме по свой път в Александрия или друга страна. Животът и определени взаимоотношения, които родителите въпреки цялото си желание не разбирали, очевидно били превърнали Яков в преждевременно съзрял мъж. Трябвало да се подготвят за раздялата. Всеки щял да поеме по свой път. Известно им било това чувство, знаели го от собствен опит и щели да го опознаят още по-добре. Усещането за неизвестност положително улеснило донякъде раздялата. Как щели да се развият обстоятелствата — това нямало как да се предвиди още в началото на новото пътуване. Ала те разбирали, че главното било да не изпуснат шанса, нещо повече: за пореден път били призовани да повярват в съдбата, в своята съдба. Един прекрасен ден семейството пак щяло да се събере. Имали нужда от това убеждение. Хората, които вярват в живота, без съмнение могат всеки миг да създават надежда. Олга не забравила това. Когато в една от онези последни нощи й било позволено с малко закъснение да изживее отново усещането за заедност от Александрия, чула от баща си: „Научихме се какво значи да се разделяме, да се борим и да губим“. В тези думи сякаш се криела поезия, която в името на живота искала да открие пред човек нов, смислен път. Поезия, която щяла да осмисли и случилото се по-рано… Историята на Яков обаче — въпреки всички прекрасни пътища, които се отворили, и въпреки всички лирични чувства, които пробуждала — си останала загадка, повдигаща много въпроси и съмнения. По-късно загадката щяла да получи съвсем различна окраска. По-късно. В ден, когато приказката се завърнала от неочаквано място с неочакван човек…

Лондонската авантюра на семейство Бронщайн започнала в един летен ден. През онези години много градове преживявали страданията на войната. Това били дни, в които дребничката жена от Рига най-силно копнеела да свири на пиано…

Да можеш да говориш идиш край Венецианската кула

По онова време пътуванията траели много дълго. Толкова дълго, че пътуващите можели да изживеят смисъла на пътуването и риска във всичките им измерения. И може би ще успеем да си представим по-добре усещането за авантюра и корабите, поели курс към съдбата, ако се опитаме посвоему да съхраним живо мястото, възникващо у нас благодарение на тези дълги дни и нощи, заради нашето днешно време, един нов свят, който ни принадлежи.

Решили да погостуват на братовчедите на Мозес в Истанбул, преди да потеглят за новото място — Лондон. Тези братовчеди отдавна напуснали Одеса и се заселили в Истанбул. Че един ден трябва да се срещнат — така и бездруго пишело в честитките за празниците, които те през всичките тези години като добри евреи нито веднъж не пропуснали да изпратят в Александрия. С годините желанието дори нараствало. Всички те носели в сърцата си непреходни спомени, които с времето ставали все по-ценни, защото се съхранявали в най-различни страни, животи и чувства. Ето че моментът настъпил.

Церемонията по посрещането, организирана за Бронщайнови в Истанбул, била красива, но същевременно сякаш начало на неочаквана история. Начало на красива, неочаквана, объркана и тъжна история… Тъй като още при първата среща се оказало, че двете страни били живели коренно различно през изтеклите петнайсет години. Норберт Фелман, братовчедът по майчина линия, който не само знаел чужди езици, но и притежавал вроден предприемачески дух, а освен това международни връзки, които с безпогрешния си усет за подходящия момент използвал, за да установи редица контакти в чужбина, бил натрупал солидно състояние като пълномощник в няколко пътностроителни проекти на османската империя. За това богатство, по-скоро този разкош, свидетелствал откритият автомобил на кея. Той бил част от празненството, задължително трябвало да се покаже на другите, които години наред били живели на други места с други хора. Само така болката от дългогодишното изгнание може да се превърне в извор на радост и слава. Ала какво да кажем за другите, които не били преуспели? Които били принудени да останат на места, на които не желаели? Роднините, прекарали дълги години на такива места, много добре познавали тези чувства. Но какво правихте през цялото време там? Това бил въпросът. Кой обаче трябва да отговори на въпроса и кой всъщност го задава? Невинаги е лесно да се отсъди, като се вземат под внимание определени подробности. Но в нашия разказ това бил въпросът, който Мозес по-скоро си задал сам, докато пътувал от непознатия кей по непознати улици към непознато бъдеще. Но какво всъщност правихте през цялото време? А Ева, силната дребничка жена от Рига, по време на това пътуване стискала силно ръката на мъжа, който щял да бъде единственият в живота й. Защо? Защото и тя неволно си задавала този въпрос, или защото усещала, че нещо я зовяло в друга посока? За да съм точен, не зная. Тъй като мога да гледам тези хора само от далечна дистанция, не бих искал да продължа въз основа на малобройни детайли или на онова, което са ми разказали други. Това, което зная, е, че Бронщайнови — като оставим настрана всички въпроси и свързаните с тях чувства — по този път влезли съвсем бавно в град, неотговарящ на очакванията им. Ето защо на това място от разказа ми се иска да си представя, че Мозес е погледнал часовника си, часовника, останал от времето му в Одеса. Е, добре, да допуснем, че по време на пътуването Мозес е погледнал още веднъж часовника, да, да допуснем, че в този момент часовникът е бил единственото истинско богатство в живота му. Можем да си представим този момент в ранни зори. Рано сутринта… Както часът на раздялата с Одеса.

В Истанбул, където по онова време имало броени автомобили и където имигрантите от други страни въвеждали нови житейски модели, променящи града, се наблюдавал бавен, много бавен, разностранен упадък. Въпреки това в онези години някои хора се придържали неизменно към навиците си, били запленени от места и неща и присъствали на дадени събития само като зрители. В онези дни Норберт проявил голяма близост към Мозес. В ослепителния си осемстаен апартамент на площад „Таксим“, обзаведен с антични мебели и скъпи картини, обръщал внимание, може да се каже, на най-деликатните подробности, за да създаде уют за скъпия си братовчед и жена му. Тази деликатност стигнала дотам, че в приготвената за тях стая сложил не само радио, но и рамкирана снимка от детството им на тоалетката.

През последвалите дни двамата, Норберт и Мозес, водели изчерпателни разговори. Твърде изчерпателни, двамата насаме… За да възкресят старите дни от детството и юношеството. Сякаш искали да се уверят взаимно, че въпреки изминалите години и всичко преживяно безспорно имали нещо общо, което все още било живо и трудно за разрушаване. Мозес разказвал за Александрия и тревогите си относно бъдещето и за Яков, за болестта си и че бил по-добър шивач, отколкото баща. Норберт говорел за работата си, за своите успехи, за двореца, за времената, в които винаги можели да се намерят нови пътища. По-късно отворил дума за истанбулските евреи, че дори на улицата можело да се говори на идиш. И препоръчал на Мозес вместо да ходи в Лондон, да остане в града, в който той живеел от години, където никой не бил обречен на глад и където пред човек, ако си отварял очите, по всяко време се откривали най-различни възможности. Това несъмнено бил един от неочакваните моменти, които дават друга насока на живота. В тези разговори, при тези срещи Норберт не само направил предложение, а дал и дума — ако Мозес се съгласял да остане наблизо — да му помогне да отвори ателие, тъй като имал доверие в шивашкото му изкуство. Освен това щял да пусне в ход връзките си и да му осигури много клиенти. А колкото до болестта на Мозес… познавал съвсем наблизо лекари, които имали достъп дори до двореца. Но всичко това в крайна сметка били само подробности. Най-важното било да възродят старото чувство, да преодолеят отчуждението помежду си. Искали да се опитат при променените обстоятелства да спечелят старите дни заради още по-хубави дни и нов живот. Предвид всичко онова, което се било случило, просто имали нужда от някого от роднините, някого от старите дни.

За всичко това разговаряли с часове в ресторант с изглед към Босфора. И така започнала истанбулската авантюра на Мозес и дребничката жена от Рига — доколкото успях да науча — след като неочакван разказ почукал на вратата им в неочакван момент. Ето че сега имали нови, други причини още веднъж да повярват с цялото си сърце на съдбата, въпреки че заради неизбежните въпроси в душата си влезли малко резервирано в този разказ.

На първо време поживели у Норберт. След това се нанесли в доста по-малко жилище в сянката на Венецианската кула, за пореден път отчитайки с разочарование факта, че в своята история били принудени да се задоволят със значително по-скромен живот, отколкото мнозина други. Мозес отворил малка шивачница близо до „Тунела“. Първият му клиент бил германец, който му бил представен като инженер и който посредничел при установяване на контактите, необходими за международните сделки на Норберт. А Мозес, който направил първите си тегели в Истанбул, си мислел, че сега разбира малко по-добре какво и кого къде е загубил. По същото време, в един студен зимен ден се родила Олга. Да станат още веднъж родители след шестнайсет години — това дарило Бронщайнови с нова жизнерадост въпреки всичките им трудности. Двамата изпитвали непоносим копнеж по Яков, когото били принудени да оставят в Александрия и който скоро след това поел към нов живот в Америка. И едва ли не изглежда, че усилията им да запълнят голямата празнота, довели до този неизбежен резултат.

Брилянтеното колие

За детските дни на Олга в квартал Куледиби[1] до Венецианската кула успях да получа само няколко „картини“, които ми помогнаха да напредна. Дори мосю Жак, доколкото зная, беше в същото положение. Тази празнота, този мрак не може да се обясни така лесно.

Животът й си оставаше загадка в очите на другите. Защо беше така? Как се бе стигнало дотам? Тази жена, която умееше да впечатлява хора от всяка възраст с хубостта и елегантността си, упорито не желаеше да разказва за миналото, за някои скъпоценни детайли от живота си. Дали се дължеше на това, че тя като бежанка предпочиташе, сякаш беше бегълка, да се защитава, или на дълбока рана, на неувереност, или пък тя просто не можеше иначе? Всички тези възможности бяха допустими — а може би и никоя от тях. И все пак въпреки това мълчание, въпреки тази потайност знаем нещо за годините й в манастирското училище „Нотр Дам дьо Сион“. Спомените, останали от онези години, дават редица опорни точки за историята на човек, който е толкова затворен, по-точно — който с всеки изминал ден се затваря все повече и повече.

Олга, която черпела сила от възхищението на околните заради много високо оценяваните си съчинения и въпреки цялата мизерия на живота си вярвала, че ще може да се уповава малко по-силно в тези мечти, се радвала на уважението на монахините не само заради успехите си в училище, но и заради своята зрялост и дискретност. Смятали я за способна да застане лице в лице с проблемите на бъдещето. Историята започва през последния й училищен ден в „Нотр Дам дьо Сион“, когато тя, със свидетелство за зрелост в ръка, тайничко решила, че е зряла и за много други неща и съвсем случайно срещнала Анри Москович. За същата вечер на плакатите пред едно кино в Бейоглу бил обявен филм с Рита Хейуърт.

Понякога дълго време срещаме определени хора на различни места, разменяме си погледи, без да чувстваме нищо. Още не сме разбрали, че друг живот ни наблюдава и с всеки изминал ден обсебва все повече душата ни, превръща ни в пленници. При все че някои дребни, смятани за маловажни детайли вече са ви подготвили за този човек. Целият ни живот зависи от един миг, всъщност от един подтик. Тъй като някои връзки чакат само на това място, този момент. След това постепенно се поддаваме на магията, от която в повечето случаи няма спасение.

От този вид, изглежда, е била връзката между сина на Ицхак Москович, търговски партньор на Норберт Фелдман, чийто стил на живот и познанства носели белега на неговото богатство, и Олга, която освен идеалите си не притежавала реално богатство. В унисон с първата им среща в тази пролетна вечер се оказали може би съвсем неочаквано и случайно няколко незначителни шлагери. Двамата седели един до друг в киното. В антракта пили лимонада. Същата вечер Рита Хейуърт явно приканвала мнозина любовници да я последват в онзи далечен свят. По-късно хапнали в „Токатлиян“[2]. Вечерята била кратка, но достатъчно красива, за да впечатли една млада жена, която гледала с надежда в бъдещето. След това бавно тръгнали пеша към площад „Таксим“. По пътя Олга срещнала своя съученичка. Усетила как в душата й се надигнали несигурност и смущение, примесени с гордост. Та нали Анри още тогава се славел с няколко бурни любовни афери, бил хубавец като Рудолфо Валентино, а елегантността си демонстрирал с ушитите по поръчка костюми от Бейрут, легендарните празненства, които уреждал. Като превъзходен танцьор бил разбил сърцето на не една дама или девойка.

На другата сутрин Олга получила цветя. Червени гладиоли от Сабунджакис, които никога не забравила. Разбира се, било изключително вълнуващо да се запознаеш с човек като Анри Москович и да си мечтаеш да бъдеш с него. Може би затова всичко се развило много бързо. Да чувстваш, че една мечта е на път да се сбъдне неочаквано, да споделяш неочакван живот с неочакван мъж… Да се храниш по заведения, окъпаните в светлини ресторанти от онези дни… Когато си лягала след тези вечери и луната изпълвала стаята с мекото си сияние, Олга си мислела за дългия живот, който ще прекара с Анри. В онези дни единствен Мозес наблюдавал връзката с голяма тревога. Виждал и усещал още от самото начало, че бъдещето ще изглежда съвсем различно от надеждите и мечтите на дъщеря му. Ала как да кажеш на човек, който е омагьосан от мечта и отгоре на това вярва в нея с цялата си душа, че пътят ще завърши с голямо разочарование. Ако в тази ситуация се двоумиш дали да изречеш мислите си или не, това говори както за несигурност, така и за обич. Как да разрушиш просто ей така мечтите и щастието на обичан човек? По всяка вероятност Мозес запазил в тайна съмненията си от деликатност. Времето щяло да покаже, че предчувствията не го били излъгали. Раздялата, въпреки всички спомени и мечти, дошла близо година след онази вечер в киното, когато в Истанбул отново настъпила пролет. Без съмнение не твърде дълъг период за любов, която трябвало да остане незабравима — както знаят всички, изживели подобна любов.

Раздялата била открита с брилянтено колие от Диаменщайн. Олга си спомнила как месеци преди това, разхождайки се прегърнати в Бейоглу в търсене на брошка, подарък за рождения ден на приятелка, видели това колие. Тя плъзнала пръсти по камъните и казала: „Това е нещо само за приказни принцеси“. При тези думи Анри я уловил за ръка и замълчал, просто замълчал. Изпитвал гордост, задето обикалял Бейоглу с тази девойка, която полека-лека се превръщала в жена. Заедно с колието Анри изпратил кратко писмо, в което й съобщавал, че се налага да замине задълго във Виена, молел я за прошка, но нямало друг начин. Благодарял за дните с нея, всеки от тях бил подарък за него, и сега вярвал повече от всякога, че тя е истинска приказна принцеса. На Олга й трябвали години, докато се затвори раната, причинена от връзката и внезапния й край, скъсването. Животът естествено продължил с други хора. Един ден пред нея щяла да се отвори и вратата към нова любов, която просъществувала много повече години и изисквала много по-тежки битки. Но доколкото разбирам, през всичките тези години Олга останала свързана с Анри чрез нещо повече от страст и любов, по-скоро чрез все по-задълбочаващо се чувство. С други думи, връзката между Олга и Анри никога не приключила, напук на други хора, други надежди. Не била прекратена, а просто преместена на друго място в живота й. На друго място, което не всеки би одобрил толкова лесно. Едва след много години, след огромни загуби Анри щял да разбере каква голяма грешка е допуснал, изоставяйки Олга. След години, в които трябвало да претърпи огромни загуби, сривове, бедност.

Ако се вгледаме, историята на Анри въпреки външния блясък била белязана от дисхармония, провали и пропадане. История на непредотвратимо пропадане нанякъде… Това се установило скоро след раздялата с Олга. Заминал за Виена заради жена, с която отдавна си пишел и за която никой нямал точна информация. В онези старчески години, в миговете, когато паметта му отивала някъде и се завръщала, изживявал и Истанбул с тази жена. Фантазирал си, че съзерцава слънчевия залез от кафене „Пиер Лоти“[3], че прави любов и живее в къща на брега на Босфора. Един ден жената осъзнала, че това не може да продължава така, че принадлежи на живота, който си въобразявала, че е оставила зад гърба си. Върнала се при трийсет години по-възрастния си съпруг. Като истинска графиня, чийто стил на живот отговарял на благородното й потекло, била водила много битки. Погледната от този ъгъл, любовта й била всъщност невъзможна. Двамата били тръгнали да я дирят, искали да последват една мечта, но в крайна сметка се отказали. Дали това било мястото, където за Анри започнали тези житейски бури, това пропадане? Времето подлага на изпитание всеки по различен начин. На финала Анри прахосал до последния грош своето почти неизчерпаемо богатство — в опиянението от дребните, измамни триумфи — от една страна, за дамата от Виена, от друга — за вдовицата от стария конак, която искала да завърши живота си на един от бляскавите балове, отчасти и за нашумелите шлагерни певици, подир които тичали много мъже. Не след дълго вече заемал пари от стари приятели на улицата, от далечни роднини, дори от бивши свои служители, пари, които никога не връщал — за скромни мечти, за да живее, накрая и за да пълни стомаха си.

Стигнал до дъното, но Олга не го изоставила и му помогнала да постъпи в старческия дом в Хаскьой. Там изживял последна авантюра с учителка по френски, тоест жена, която казвала, че известно време била преподавала френски, която говорела френски, в онова поколение приемано като белег на особена изисканост, която никога нямала посетители и все пак постоянно ги чакала, която никога не излизала, защото променящият се Истанбул вече не бил нейният град. И двамата били победени от живота. Дълбоко в себе си Анри знаел, че освен при Олга вече няма при кого да отиде със своите малки бягства, лъжи… И за да не признае поражението си, се нуждаел непременно от друга жена, от тази жена. Олга разбирала това. Такива бягства, такива лъжи не са чак толкова изненадващи, та нали чрез тях човек се свързва малко по-здраво с живота, не приключва дългата игра и отсрочва смъртта. Още повече, като се вземе предвид, че постоянно си бил заблуждаван от толкова много бягства, толкова много приказки, лъжи, фалшиви надежди и че дори в спомените не си успял да се избавиш от заблудата.

Дали привързаността на Олга към Анри, която вярвала, че е преоткрила и която искала да продължи в ново измерение — въпреки всичко преживяно — можела да се обясни с тази необходимост от лъжа? Или зад цялата всеотдайност все пак се криело трудно за дефиниране, непризнато пред никого чувство на мъст? Казано още по-ясно: дали Олга не се нагърбвала с тези малки пътешествия през Истанбул, за да наблюдава как човекът, който я напуснал навремето, с всеки изминал ден ставал все по-самотен, изоставен не само от хората, но и от спомените, мечтите, надеждите? Дали съм несправедлив към нея? Доколкото я познавам, Олга имаше сили да понася загубите. Както и да е: независимо от чувствата си тя била единствената, която навестявала Анри в старческия дом.

Историята на тази връзка не свършвала дотук. Олга не се задоволявала само с присъствие. Стигнала много по-далеч, давайки на стария си любим възможност да говори за отдавна отлетелите стари дни. Слушала го, отначало само го слушала. С това искала да покаже, че все още ценяла онези стари времена. Слушала, за да вдъхне на Анри в последните му дни гордост от него самия и от миналото му. Тайно, незабелязано от него пъхала малко пари в джоба на мъжа, който в онези стари времена бил прахосал огромно състояние по невъобразим начин и за невъобразим живот. Да, той имал зад гърба си невъобразим живот. Че ще бъде принудена да споделя последните мигове от този живот — това положително не си била представяла. В тези нови дни на чуждост, на самота Анри често казвал на Олга, че пак намерил в джоба на сакото си някакви пари и не знаел откъде са дошли. В отговор Олга не се уморявала да го убеждава, че неговите пари никога нямало да свършат. Не се уморявала да казва: „Сигурно си ги забравил. Ето че имаш още пари. И бездруго не вярвах, че си с празна кесия“ или нещо подобно. Анри изпитвал непреодолимо желание да изхарчи тези пари. Кой по-добре от него знаел какво удоволствие доставяло това? За жалост обаче в света, в който живеел, в който бил принуден да живее, нямал възможност за харчене. Понякога карал хората от персонала, които ходели да пазаруват, да му купят с парите шоколадови монети или бонбони с ликьор. Когато ходели в Бейоглу най-често изпълнявали дребните му желания. Не го разочаровали, понеже го смятали за нереален човек, искали да го възприемат като дошъл на гости принц от стара приказка. Освен това Анри бил единственият в техния малък свят, който умеел да дава бакшиши, богати бакшиши. Черпел с шоколадовите монети и бонбоните, които Олга много обичала, с престорена учтивост. Олга не забравяла и че в тези дни старият й любим се обличал специално за случая. Специално за тези дни, сякаш за да изживее още веднъж малките триумфи… Обличал един от костюмите, които успял да спаси от големия срив, от дългогодишния срив. Когато се сещала за това сътресение, Олга прогонвала от главата си мислите за това, къде са отишли всичките тези дрехи, на кого, как, за какъв предмет, за какви всекидневни потребности ги е продал. Единственият изход от тази ситуация било бягството, бягството от картините, фантомите. Както правели по-рано, както правели винаги… Ала имало и моменти, в които успявали да уловят живота в цялата му достоверност и да повярват в него с цялото си същество. Годините ги били превърнали в майстори поне в това отношение.

Освен това в онези съвместни моменти били по-непресторени отколкото в младостта си. Хапвали шоколада като деца, които се крият от родителите си. Анри винаги прибирал няколко парченца, като се стараел Олга да не забележи или просто се преструвал. Това било част от играта. Олга разбираше.

Всъщност никога не говореше за мосю Жак. Но и двамата знаели, че който и да присъствал в живота й, в тези моменти те живеели един за друг. Това били продължения на онези малки игри… С времето играта се превърнала в малък ритуал. Всеки познава такива ритуали. Играта на Олга служела главно на желанието да направи малко по-поносими последните години на Анри въпреки бедността, срива.

Научих всичко това от разказите на чичо Киркор, а някои неща и от това, което Олга понякога издаваше неволно. Искам да призная обаче, че може би греша в някои интерпретации и оценки.

Споделеното от Олга спада към най-важните периоди от житейската й история. Посещенията й в старческия дом в Хаскьой бяха белег на голяма всеотдайност и благородни помисли.

Прави ми впечатление, че тя никога, при нито едно посещение не пропускала да си сложи брилянтеното колие, което той й изпратил. Дали с това и с изразената по поетичен начин обвързаност е искала да изживее и малкото чувство на мъст, което не можела да прояви пред никого? Не вярвам. Според моите представи в тези моменти преди всичко е искала да вярва в приказката, своята приказка, в която била принцеса. И по тази причина вероятно е останала с Анри до края на живота му. Зад нея навярно е било скрито обещанието да остане с Анри до края. Само старият любим, когото била изгубила някъде по пътя заради една-единствена банална илюзия, виждал в нея истинска принцеса. Само те двамата били най-неочаквано трогнати от тази приказка. Това според мен е била най-важната причина за желанието й да изживее докрай историята си с него.

[1] Край кулата (тур.). — Б.р. ↑

[2] Известен ресторант от едно време. — Б.р. ↑

[3] Много прочуто кафене, където е отсядал френският писател, увлечен по Изтока и Турция и живял известно време в Истанбул. — Б.р. ↑

Погледът на чичо Киркор

Чичо Киркор винаги ми изглеждаше като човек, който сякаш знаеше отговорите на много въпроси за Олга. Това всъщност бяха въпроси, които никога не можехме да задаваме някъде пред някого… Впечатлението ми се дължеше на много проста причина. Когато знаеше нещо, той се правеше на ни лук ял, ни лук мирисал и все пак донякъде се издаваше. Владееше превъзходно изкуството да не прекрачва границата. Всички ние никога не бяхме сигурни какво всъщност знаеше за другите и какво не. Мъж, който през всичките тези години с усмивка наблюдаваше околните от сигурното си местенце. Може би чрез тези погледи си отмъщаваше за пораженията, които бе изтърпял, бе принуден да изтърпи навремето. Това без съмнение беше възможно тълкуване. Желана, очаквана възможност. Но в края на краищата именно тогава го обичах най-много, именно тогава исках да опозная този потаен човек. Тъй като знаех, че в онези мигове чичо Киркор се намираше на далечни места, които никой от нас не можеше да достигне. На места, които всички ние не можехме да достигнем. Вероятно така беше най-добре за него. Беше най-добре за него, а другите трябваше да живеят, да се съгласят с неговата особеност. Бях усетил тази отчужденост и в други взаимоотношения. В други взаимоотношения… Навярно и затова този дълъг разказ бе написан с такива скрупули. Чичо Киркор несъмнено смущаваше мнозина с държанието си.

В очите на познатите си бе един от хората, които неизменно, каквото и да се случеше, бяха на мястото си, та при нужда да виждат, да чуват, да знаят. Това бе неговата игра; това бе играта на всички там. Умееше да се преструва, че нищо не вижда, а което бе по-важно — умееше да мълчи. Ето защо трябва да приемем, че знаеше за брилянтеното колие на Олга много повече от нас. Беше станал неволен слушател на някои телефонни разговори, очевидец — по всяка вероятност мълчалив и безшумен — на някои погледи, на разменените погледи между двамата… Дали подробностите от разговорите между Олга и Анри можеха да ми отворят нови врати? Не зная отговора, естествено. В някои взаимоотношения обаче в тази толкова отдавнашна лична история с времето се бях научил да се задоволявам с даденостите. Известно време този маниер бе подходящ спрямо хора, чиито болки, надежди, спомени споделях, казано другояче: с които донякъде се сближавах, с които ме свързваше една и съща история, чийто дъх усещах. След определена част от пътя винаги започвахме да си ходим на гости. Винаги на гости… Само на гости. Да се задоволяваш, да си принуден да се задоволяваш с фактите… Това положение може да породи и разочарования. И все пак мястото, което ми показа чичо Киркор, бе подходящо и за съживяване на мечтите, а същевременно бе още едно място за убежище. Границите на този район можеха да се очертаят според личните нужди.

Чичо Киркор бе не само човекът, за какъвто се представяше пред другите. Аз естествено имам пълно основание да ценя неговата наблюдателска дарба, неговото мълчание. Вероятно от него се научих колко е важно да слушаш, да умееш да слушаш. Да слушаш, да гледаш даден човек, нещо повече: всъщност да умееш да виждаш даден човек… И да говориш само малко, много малко, когато наистина се налага, в подходящия момент, и да знаеш, че някои неща, в миналото правилни, могат да се променят с времето. Това е основното изискване, за да бъде един свидетел истински свидетел. Чичо Киркор обаче, доколкото го познавам, далеч надхвърляше ролята си на свидетел. Той носеше със себе си най-дълбоките тайни, за някои хора бе като тъмница. Един ден ми каза: „Аз съм дълбок кладенец. Ако хвърлиш в него камък, след това и сам няма да го намериш“. Мисля, че с тези думи искаше да изрази не само бремето на отговорността, с което го натоварваше неговата осведоменост и което носеше заради всеки разговор, но и донякъде скритата си гордост. Знаех това. Беше най-големият и предвид неговите битки и неизбежни поражения всъщност единственият му триумф. На този триумф явно желаеше да се наслади до насита особено в последните години от живота си. На недостъпно за никого място да извика в паметта си многобройни картини от един безкраен период от време… Затова човек можеше да го попита и за историята на дадена епоха. Той, както мосю Жак се шегуваше, спадаше към „най-стария инвентар на дюкяна“, в който навремето бе влязъл четиринайсетгодишен като момче за всичко. Тук бихме могли да отидем още по-далеч, да напрегнем още повече въображението си и да сравним личността му или впечатлението, което оставяше у другите, със състоянието на старомодно предприятие, което с всеки изминал ден все по-трудно успяваше да се приспособи към постоянно променящата се търговска дейност.

Чичо Киркор почина на шейсет и седем години от внезапна сърдечна криза. Беше един от най-близките и доверени приятели на мосю Жак. „Дюкянът“ постепенно се бе превърнал в негово жилище, в място, на което дишаше спокойно. Нещо по-важно: макар да не подчертаваше специалното си положение, той познаваше семейството по-добре от другите хора. Разбираше шпаньолски, въпреки че като арменец не го говореше, усещаше най-бързо кога „шефът“ искаше да остане сам и всъщност владееше търговските дела по-добре от Берти, така че би могъл да ги поеме. Може би всичко това бе породило продължилото до края приятелство — а може би не. Тъй като в резултат на други причини, подробности, картини аз виждах и друг чичо Киркор. Сутрин идваше пръв, вечер изчакваше всички да си тръгнат, после изпразваше пепелниците, а след като угасеше лампите, церемониално провереше крановете на чешмите и предпазителите, заключваше дюкяна и занасяше ключовете на мосю Жак. Заедно с мосю Жак той беше един от двамата работещи хора, които имаха правото да държат ключовете.

Понякога даваше маловажни наставления на Берти, за да изживее бащинските чувства, които така и не бе изпитал. Тъй като вкъщи живееше в раздор с мадам Ани, никога не вземаше годишния си отпуск, намираше го неприемливо за себе си. Мадам Ани все му натякваше за несполуките в живота и той понасяше разочарованията от тази дълга история мъдро и посвоему безгрижно, без да се издава. Доколко това разочарование бе причина за желанието му да се забавлява до късна нощ или за това, че цял живот се задоволяваше с малко дрехи, че денем от време на време изчезваше за кратко, че обичаше бонбони повече от всичко, че никога не ходеше на църква, но завързваше истинско приятелство с най-невъобразими хора на най-невъобразими места и че притежаваше рядко срещана мъдрост? Верните отговори на тези въпроси без съмнение са заключени в недостъпните коридори на един невъзможен за предаване живот. Този разказ, „изграден“ от онова, което успях да науча по различно време от различни хора, ми помага да осмисля някои картини и някои думи.

Още от малък не обичал училището. Постоянно му се искало да каже, че поради многобройни приемани за сериозни за времето си причини там се вършат безсмислени неща. Отвътре му напирало да говори за това, но просто не можел да преодолее своята стеснителност, необщителност. А заради мълчаливостта си след известно време му лепнали прякорите „безделник“ и „неудачник“. Ето защо не могъл да издържи дълго в среда, в която отхвърляли всички, отказващи да се подчинят на грубата сила, в която грубата сила повече или по-малко била основа на съществуването — въпреки цялото старание на баща си, който толкова силно желаел синът му да научи френски и полагал големи усилия за това. И така, ненавършил още четиринайсет, бил принуден да прекъсне образованието си в гимназия „Сен Мишел“. Когато останал да повтаря последния клас от средния курс с оценки „слаб“ по седем предмета, баща му решил да го отпише от училище. Всичко това съвпаднало с онези трудни дни, в които парите били по-малко от обикновено. Той, разбира се, съжалявал, че не бил добър ученик. Ненапразно години по-късно разказваше за това с лека усмивка: „Само как се бях изтряскал! Бележникът ми беше само двойки“. Но най-голямата му болка била, че го отстранили от училище за такава дреболия. Даже волейбол да играе не се научил като хората. От онзи „брат“, който се отнасял много добре с него, научил много неща, а когато навлязъл в трудовия живот, наученото му помогнало. Както споменах, за някои хора животът започва от съвсем различни позиции. Това никога не забравял, не можел да забрави. Въпреки преживяното тази истина бе за него там, в онзи „дюкян“ една от най-важните.

Тази истина открил в деня, в който претърпял най-голямото разочарование в живота си. Припомняйки си онези дни, една сутрин каза: „Хората от нашата черга си останаха необразовани. Бях млад, исках да се гмурна бързо в живота, да изуча занаят и да не лежа на гърба на баща си“. Едва тогава узнах, че е бил няколко години в гимназия „Сен Мишел“. Тъкмо беше запарил пресен чай, в „дюкяна“ нямаше още никого. Това бяха изтъркани приказки, знаехме. Но такива фрази бяха много навременни, ако човек искаше да избяга от миналото, от този вид минало. Тогава се принуждаваше да използва такива приказки, за да облекчи живота си със старите спомени и мечти, които не искаше да загуби. Да, не е лесно да признаеш пораженията си и да разкажеш честно за тях. След тази сутрин чичо Киркор не ми спомена нито дума повече за ученическите си години. (Като се замисля какво ми каза за ученическите си преживелици, се питам как ли би се развил животът му, ако беше позволил на тези хора да го приемат с неговите противоречивости. Не ми се дават оценки. Зная, има хора, които са на погрешното място с погрешните хора и приемат погрешен живот, който наблюдаваме или си мислим, че наблюдаваме отдалеч.)

След като не могъл да изкара училище, както му се искало, по-точно казано: след като не успял, пратили го да чиракува при далечен роднина, майстор Баркев, за да изучи стругарския занаят. Веднъж си припомни онези дни: „Тогава в страната цареше немотия. Ставахме рано и отивахме пеша до базара. На моста Балата имаше много мъже със закърпени панталони, даже чорапите бяха с кръпки, понеже с тях трябваше да придържаме налъмите, на които викаха «дървени паници». Ти не ги знаеш тия паници…“. Замълчах и се задоволих с усмивка. В този момент една дума не беше от значение, по-важно бе да го оставя насаме със спомените или света на мечтите му. Макар че и аз, който също невинаги съм искал да споделям всички тайни и спомени с други, познавах „дървените паници“ от старите ни къщи. От къщите, в които не ми се връщаше някои вечери. Спомням си, че „дървените паници“ бяха сред най-интересните, най-странните „играчки“ в детството ми. Вече ги няма. Знаех в кое чекмедже бяха скрити налъмите. Те са част от живота ми. Налъмите никога не са били за мен само обикновена, всекидневна играчка. Магията, магията, която ме приковаваше към тази картина, навярно се спотайваше и в тази неразрешима загадка. Нямаше смисъл да разказвам всичко това на чичо Киркор. Всеки оставаше в собствената си игра, в своите игри, всеки съживяваше онова, което не можеше да забрави, от което бе запленен.

Трябва да уважим нежеланието на чичо Киркор да разказва по-подробно за дните, когато бе работил при майстор Баркев. Когато говореше за тях, правеше го с обичайния маниер на човек от старото време. Там изживяваше онази история, която щеше да промени из основи хода на неговия живот и го пренасяше на място, където го очакваше напълно различно, по-перспективно бъдеще, където му беше по-лесно да вярва в ново бъдеще. Един ден случайно чух от мосю Жак тази история, която никога не бе присъствала в разговорите ни, която той така и не бе пожелал да спомене. Независимо от неголямото ни емоционално единодушие помежду ни се бе запазила известна отчужденост. Като се има предвид разликата във възрастта, става ясно, че въпреки откриването на емоционалните светове всеки имаше и свой живот. И от определен момент нататък бяхме разбрали, че не можем да прекрачим границата, отделяща живота на другия.

Доколкото схванах от разказите на мосю Жак, новият живот при майстор Баркев, подхранван от малки надежди и предвидими мечти, протичал далеч по-различно, отколкото зад ученическия чин и в началото всичко със сигурност вървяло добре. Въпреки стеснителността си за кратко привикнал към маниера на говорене на своя майстор и се радвал на симпатиите на продавачите в базара и занаятчиите заради забележителните си способности и принадлежността си към едно от малцинствата. Понякога майстор Баркев възлагал на способния си чирак дребни поръчки от предпочитани клиенти и полека-лека взел да се надява, че след толкова години един ден ще може да остави работилницата на човек с „подаденѐ“. Естествено, това означавало много — чирак, който бил едва в началото на пътя си, да спечели толкова бързо доверието на своя майстор. Да, доверието, но още по-важна била известна близост… Тези думи би трябвало да стигнат, за да опишат онези дни. От време на време майстор Баркев обичал да показва на приятелите си от базара отделни изделия, изработени от неговия чирак. С известна гордост и същевременно вълнение, което се опитвал да прикрие, казвал: „Това е работа на Киркор. Трябва още да се развива, иска се време. Но ще го бъде“. С леко вълнение… От гледна точка на майстора нямало начин нещо да се провали. Някои вечери се застоявали в работилницата. Спускали ролетките и продължавали да се трудят. За чирака това били най-ценните часове с неговия майстор. Но инцидентите понякога се случват в неочакван момент и по неочакван начин, изплъзват се от контрола на човек и отварят вратата за нежеланото, незаплануваното. Бил един от дните, в които майстор Баркев излизал от работилницата да купи материал. Ден, за който не желаели да си спомнят или си спомняли само в краен случай. Там бил и малкият Арто, той се учел за гравьор на сребро при майстор Хрант, от когото всички се пазели заради неговата неуравновесеност. Който познавал занаята, разбирал, че за тези две години малкият Арто не бил усвоил много-много тънкостите на професията, пък и създавал впечатлението, че няма начин да я изучи. При това положение друг на негово място отдавна да бил изгонен от майстор Хрант, на чието майсторство се възхищавали всички и който обичал професията си до полуда. Малкият Арто обаче бил спомен от една връзка, стара, много стара история, която майстор Хрант разказвал на малцина. Един ден рекъл на майстор Баркев за чирака си: „Не чини пукнат грош, ама трябва да остане. Нали знаеш, въпрос на отговорност. Навремето сторихме грешка, сега плащаме, за да я оправим“. Майстор Баркев навел глава и казал: „Мен ако питаш, тя още те обича“. А майстор Хрант отвърнал: „Късно е вече, много късно“. Чичо Киркор също бил там, тъкмо почиствал тезгяха. Те или не обръщали внимание на присъствието му, или знаели, че в никакъв случай няма да раздрънка тайната. На тази възраст и бездруго не разбирал точно за какво си говорели, а го разбрал чак години по-късно, когато онези хора били другаде и водели отдалечен от него живот. Но били прави поне за това, че не раздрънкал тайната. Той живеел в свят, в който чиракът не само бил обучаван за избраната професия, но и бил възпитаван за живота. Майстор Баркев отлично забелязвал предимството на своя чирак. Киркор бил мълчалив, не говорел, когато не се налагало. Затова и умеел да слуша и научавал всичко, каквото имало за научаване. Въпросният ден чичо Киркор не разказал на малкия Арто какво бил чул, макар че той бил най-близкият, всъщност единственият му приятел в базара. Но това не било предателство спрямо дружбата им. Тъй като знаел, малкият Арто бил толкова чувствително дете, че не бил способен да превъзмогне някои факти. По мнението на неколцина там бил болезнено чувствителен. Чичо Киркор бил единственият, който го обичал и разбирал. Заради своята некадърност, своята непохватност и още по-зле: заради своето заекване малкият Арто бил обект на подигравки от страна на мнозина, които се мъчели да прикрият собствените си неуспехи и несигурност зад различни маски, полагали усилия да се понасят, проявявайки мъдрост. Проявявайки мъдрост или безсилие, защото нямали друг изход. Ето какво било момчето, което този ден го навестило в работилницата. Чичо Киркор точно нагласял внимателно на огледалото една част, която бил старателно направил за една от пресите на „панаирджията“ майстор Мъгър, които само той имал право да пуска, поддържа или ремонтира. Малкият Арто включил стана. Длетото в миг откъснало ръката на чичо Киркор до лакътя. Един-единствен миг… Целият му живот се променил. Чичо Киркор, който припаднал от болки, бил откаран в последната минута до болницата с помощта на съседи, алармирани от необяснимите панически викове на малкия Арто. Впоследствие му разказали, че кръвта направо шуртяла от ръката му. Едва не умрял от кръвозагуба. В дните, в които чиракът лежал в болницата, майстор Баркев се отнасял почти бащински към него и не отказвал никаква помощ, въпреки че за това бил принуден да изтърпи всевъзможна критика от майстор Вахан, бащата на Киркор. Майстор Мъгър също го навестил в болницата. Донесъл му собственоръчно изработено влаково вагонче от желязо, чиито врати се отваряли и затваряли, и обещал по-късно да му донесе и останалите вагони заедно с локомотива. Не само майстор Мъгър, и мнозина други от базара идвали на свиждане. Едни с цветя, други с бонбони или лимонов одеколон. Дали за да не го оставят сам в това трудно време, или за да гледат сеир и при вида на чуждото нещастие те самите да се почувстват здрави и щастливи. Всички го окуражавали, обещавали му щастливи дни и че го очакват както преди в базара. Той обаче се задоволявал с това да слуша, да се усмихва, без да казва нищо. Просто ги слушал. Знаел какво го очаква, а и че всички, които му вдъхвали смелост, също знаели. Че предчувствията не го били излъгали, разбрал в деня, в който го изписали „с подобрение“ от болницата. Него ден майстор Баркев се държал много резервирано. Гласът му леко потрепервал, но това долавяли само онези, които добре го познавали. Майсторът не взел да го усуква, а му заявил ясно и недвусмислено да не идва повече в работилницата: „Не можеш да работиш този занаят с една ръка, тъй че си потърси нещо друго“. Дали преклонението пред тънкостите на професията надделяло над човеколюбието? Чичо Киркор не казал нито дума в отговор, опитал се да отмести поглед и събрал кураж да промълви само „Е, тогава остани си със здраве, майсторе“. Някои знаят какво друго може да означава тази фраза.

Оттогава нататък намесените в инцидента поели в коренно различни посоки.

Майстор Мъгър се самоубил, от една страна, от болка, че голямата му любов, заради която разрушил едно семейство, младата жена, пееща шлагери от стари филми му изневерила с млад алкохолик, любител на авантюрите, който работел на панаирджийско влакче на ужасите, а от друга — защото просрочил две от полиците си и от срам решил, че не може да понесе петното върху почтеността си като търговец, на която много държал. Близките му казали, че това самоубийство нямало нищо общо със случилото се на Киркор.

Малкият Арто, и бездруго вече психически лабилен, изгубил нацяло душевното си равновесие, виждайки последиците от неволно причинената злополука. Постъпил в психиатричната болница „Ла пе“ в Шишли, където останал до края на живота си. Майстор Баркев се отказал от чираците и изобщо от готовността да предаде познанията си на друг.

Но да се върнем на чичо Киркор, който изиграл главната роля в тази проблематична пиеса… Доколкото разбирах от редките ни разговори на четири очи, Киркор бил дълбоко убеден, че предвид обидата, породена у него от недоверието, определени хора от миналото му все някога ще покажат разкаяние. Не искал да обвинява никого, да настоява за правото си. В никакъв случай не искал да пропилее силата си в борба срещу предателството на своя майстор, което, мисля, с течение на времето вече интерпретирал по друг начин. Сентенцията му „Достатъчно е животът да ни остане верен“ в дните, които му припомняха нещо или когато асоциираше тези спомени с нещо преживяно, не беше празен брътвеж. Достатъчно е животът да ни остане верен. Сега се сещам, че в един от разговорите ни каза: „И с една ръка навярно можех да стана добър майстор стругар. Само дето нямах шанс… съдбата… Е, сега сме тук. Животът свърши, пък и пътят свърши“. Това убеждение в момент на песимизъм, капитулация бе в противоречие с чувствата на човек, който цял живот искаше да сбъдне мечтите си, тайните си желания и не се отказваше от тях. Но както и да понасяше своята обида или своето поражение, на човек му идеше, какво да се крие, след онзи инцидент, след онази злополука направо да повярва, че има нещо, което някои наричат предопределение, съдба.

Майстор Вахан бил социалист. Бил изработил много мебели за жилището на семейство Вентурови в Асмалъмесджит[1] до Венецианската кула; всекидневния живот и политическото развитие коментирал на френски език, който научил по слух от майка си. Въпреки астмата си пушел. Макар че имал финансови проблеми и търпял загуби, намирал начин да отказва да работи за новобогаташите, чието държание не му харесвало и в чието безкултурие бил убеден, понеже смятали, че всичко може да се купи с пари. След онзи злощастен инцидент се обърнал към мосю Жак и попитал дали ще се намери работа за сина му — „поне ще изучи търгувиъйтъ“. Мосю Жак бил млад мъж, който, както казвали, бил съумял да не превива гръб, независимо от всички трудности и дори от едно неочаквано изпитание, който бил стъпил на краката си и все повече поемал бащинска отговорност за цялото семейство. Та той търсел за своя непрекъснато разрастващ се дюкян млад, усърден, честен работник, който — това било най-важното — трябвало да е от малцинството. Дали може да се окачестви като случаен фактът, че привидно така маловажният разговор, довел до наемане на работа, щял да отвори вратата за едва ли не пожизнената заедност на двама души?

След като започнал да гледа малко по-спокойно на преживяното, чичо Киркор — на близо трийсет и две или трийсет и три вече доволно стар — го оженил за куцата Ани, и то с посредничеството на своите съседи, защото според тях това щяло да се отрази добре на неговата мълчаливост, самота и празен живот. Тя — за разлика от други — била самостоятелна и много привлекателна сексуално. От мосю Жак щях да разбера, че когато се запознала с чичо Киркор, Ани била току-що изоставена от женен полковник, с когото поддържала дълга забранена връзка, според някои като метреса. За да не се върне принудително като изоставена жена при семейството си, живеещи в Саматия[2] селяни от провинция Кайсери, тя търсела нов, но опасен път.

В онези дни чичо Киркор се виждал като спасител на Ани. А Ани, предвид онези обстоятелства и кошмари, най-вероятно също мислела така. Доколкото обаче разбрах, спасението не било едностранен процес, изискващ истинска всеотдайност. И на нея й се струвало, че с женското си докосване спасявала чичо Киркор от нещо. Тогава, в началото на брака им, Киркор най-малкото се научил да обръща повече внимание на външността и облеклото си. Било време, в което се усмихвал, смеел се от сърце, можел да се смее от душа. Уви, тази картина давала представа само за първите дни. След известно време взаимоотношенията взели развой, който бил трудно обясним за мнозина. Полека-лека обаче всички разбрали. Върху живота им тегнел непредотвратим кошмар. Ани използвала брака като един вид предпазен щит, за да спи с други мъже, и отмъщавала не на друг, а точно на съпруга си за изпитаното голямо разочарование — индикация за нейния странен, малко противоречив манталитет. Тя го натъжавала и оскърбявала нарочно, а той въпреки всичко я обичал и чрез поведението си олицетворявал, от една страна, ада, от който тя искала да избяга, а от друга — скритата й съвест. Ани и чичо Киркор разглеждали своите дефекти, дефектите на другия, от различни зрителни ъгли, кой знае, може би винаги от погрешния зрителен ъгъл. Това била връзка, в която всяка от страните продължавала своята игра с помощта на своята зависимост, на своите лъжи. Играта включвала и други игри, които щяхме да разберем по-добре, ако проникнехме по-дълбоко в тези преплетени светове: след всяка изневяра Ани се доближавала малко повече до чичо Киркор, докато чичо Киркор търпял привидно спокойно прелюбодейството на Ани, казвайки си: „Да прави каквото ще, в крайна сметка волю-неволю се връща вкъщи при мен. Да прави каквото ще, и бездруго няма къде да иде“. И ден след ден се успокоявал с мисълта, че жената, подир която тичали толкова много мъже, се венчала за него въпреки неговата едноръкост и така го избавила от недостатъка. Добре, колкото до недъга, Ани имала подобен проблем. В очите на околните именно това свързвало двамата съпрузи — поне в началото. Ани имала голям бюст и много хубаво лице с изразителен поглед, но преди всичко била жена. С помощта на своята женственост, женска същност, Ани отдавна била преодоляла всеки проблем. Живеели в общество, в което казвали: „Куците са добри в леглото“ и жените от етническите малцинства минавали за леки жени. Цената, която чичо Киркор платил за „пътуването до спокойствието“, несъмнено била висока. Ала нима всички, които съумяват да се доберат до по-добро място под слънцето, не плащат най-високата цена? Нима не плащат тази цена по желание или по неволя?

Думичката „съдба“ се изрича толкова лесно, но в този случай подробностите на едно дълго вървене, изпълва думата „съдба“, отвъд всичката леснина, със съвсем различен смисъл. От причините, поради които чичо Киркор с всеки изминал ден смятал „дюкяна“ все повече за свой дом, в никакъв случай не бива да се изключва неговата съдба. Животът е път, който трябва да се извърви, или дълга игра, която в някои сцени се продължава с други хора и чийто същински смисъл не може да се сподели. Играта на Ани и чичо Киркор напомняла за това, че въпреки съпротивата и всички мечти от определен момент нататък двамата приели ролята си и се опитвали да споделят малките си разочарования. Ето защо за чичо Киркор всяко отделно действие представляваше малък ритуал, например сутрин и вечер да запали и угаси осветлението на „дюкяна“ и да обръща внимание на дреболиите, които иначе никой не забелязваше, сутрин внимателно да вдигне ролетките и вечер да ги спусне, като му дойде времето да покани любителя на вино Исмаил на чаша чай и да изслуша ласкателствата му; макар че той самият не пушеше, да отмъкне от лежащите наоколо пакетчета няколко цигари и тури на скрито място, та с тоя таен запас да посрещне неотложната нужда на пушачите с думите „Запали си една!“. Само като пипнеше плата, разпознаваше с непогрешима вещина вида, плътността, качеството на тъканите и ги систематизираше другояче, според сезона, сякаш за да изтъкне значението на сезоните в човешкия живот, тъй като по думите му „всеки плат си има своя сезон, а всеки сезон — своето място“.

Понякога виждах и как рано сутрин мете тротоара пред дюкяна. Наблюдавах го с усмивка. Той разбираше. Имаше други задължени да вършат тази работа. Той го знаеше. Но когато го „спипвах на местопрестъплението“, настоятелно си служеше с подхождащи на търговците доста изтъркани фрази, дори пресилвайки специфичните за него ударения: „Какво да правиш, тук си изкарвам хляба… Трябва да го гледаш, не бива да го сърдиш дюкяна“. Не зная защо, но от устата на чичо Киркор това изречение придобиваше съвсем друг, по-дълбок смисъл. Сегиз-тогиз говорехме на френски. С не повече от петдесет-шейсет думи от чуждия език, който чичо Киркор, както изглеждаше, бе забравил или не бе научил. Това бяха нашите малки бягства. Тогавашният му речник съдържаше и останали непроменени думи, които живеещата в Марсилия братовчедка му бе донесла при своето гостуване преди години. Ала в онези утринни часове, ранните утринни часове, исках да чуя от него нещо за чувствата, които се бяха загнездили у него с картините, гласовете и миризмите от старото време. Онези утринни часове бяха нашите истински, живи часове. Нерушима бе реалността на истинските места, които чичо Киркор, разказвайки, виждаше отново. На тези места бяха „военните години, които младежта никога няма да разбере“, в които въпреки цялата мизерия не липсвало олио, благодарение на помощта на един братовчед, правещ бюрек. Един ден пристигнали нови автобуси от Швеция. А една нощ съседът Парсек Дикранян, черноборсаджия и възторжен почитател на Америка, избягал презглава в Ню Йорк заедно с жена си и дъщеря си. По-късно чули, че Парсек се пробвал в това-онова и се заплел в безкрай злополучни истории в онази чужда страна; години наред карал такси, а после умрял, изпълнен с копнеж по Истанбул, особено по миризмите на Египетския пазар. От други пък чули, че умрял не от естествена смърт, а от ножа на италиански търговец на цветя, пък прекрасната му дъщеря Ида станала уличница. Онова, което чичо Киркор описваше — ако ми позволите израза — повдигайки булото на мълчанието, бе за мен един от разказите, създаващи нови малки мигове. Май донякъде от него се научих да разказвам истории и да слушам — ако действително съм успял да се науча на нещо в това отношение. Неговите истории бяха моите приказки, които не мога да изоставя.

Имало и времена, в които нощем, след като Радио Анкара приключвало излъчването в единайсет часа, се разхождал из честотите и слушал чужди станции, предимно шифрованите послания на съпротивителните организации. Никога нямало да забрави как една вечер чул съобщение на френската Съпротива, съдържащо фразата „Le cochon est constippé“ (свинята има запек). Така и не узнал какво означавало това шифровано послание. Може би сега този шифър, който той все още искаше да разчете, имаше значение единствено за него в целия свят. Спомняше си и речите на Дьо Гол. Тогава изпитвали странно вълнение. Баща му обичал да казва: „Те ще победят… Европа ще бъде спасена“. В онези нощи майка му била при тях. Още не била починала. От вестникарската будка на „Тунела“ всяка сутрин купувал „Льо журнал дʼОриан“ за мосю Жак. Това бил последният френски ежедневник, който все още излизал в Турция. Една епоха приключвала, тихо и бавно, незабелязано за повечето хора. По пътя хвърлял едно око на вестника. Понякога си мислел за „брата“, когото бил принуден да изостави в „Сен Мишел“. В една такава утрин Бейоглу бил превърнат в развалини, улицата била осеяна със строшени хладилници и метри платове. Това бил споменът за всяващото страх ужасяващо „пробуждане“.

Заради всичко това чичо Киркор бе ценен свидетел на времето и един от най-незабравимите актьори в моя дълъг разказ. В разказа обаче има и друг играч, който му вдъхва живот и го превръща в един от незабравимите образи. Без него е невъзможно да разберем чичо Киркор. Ако не слушаме другия играч, все едно да слушаме чичо Киркор с половин ухо.

Този играч, изглежда, е срещнал чичо Киркор в един личен, много личен период на самота, за който всички ние не знаем нищо.

Дали в противен случай би изиграл толкова майсторски онзи малък номер?

[1] Заможен красив квартал оттатък Златния рог, сега много моден и скъп. Б.р. ↑

[2] Стар византийски квартал в историческия Константинопол. — Б.р. ↑

Абаджията Никос

В Бейоглу, който с всеки ден ставал по-малък от стария квартал Пера, вследствие „ужасното пробуждане“ през 1955-а се виждало, че за някои хора щял да дойде денят, в който щели принудително да заминат в неподходящото време за нежелани места. Доколко това било за чичо Киркор извор на тъга, на все по-голяма загуба, научих един ден от привидно безобиден разговор с Олга. Изглежда, в тази история всеки искаше в подходящия момент да разкаже нещо за някого. Всеки искаше в подходящия момент да разкаже нещо за другите, нещо за самия себе си. Нещо… Избледнели, незабравими детайли, които живееха, запазваха се живи със собствените си гласове. За да не умрат напълно, а да се съхранят по някакъв начин у някого.

Когато казваше: „Отивам да изям една чорба“, чичо Киркор всъщност напускаше за кратко „дюкяна“, за да гаврътне една мастика. В един от онези дни, когато се изолираше от всички и не разговаряше с никого, а погледите му издаваха, че наистина е съпреживял някои картини от миналото, Олга каза, сякаш разкриваше тайна: „Отива да търси Никос“. Да търси Никос, означаваше да търси един изгубен живот и — независимо от намирането — да не губи надежда; означаваше да съхрани принадлежността към едно минало, към едно място, към отделни хора. Когато чух от Олга историята, която чичо Киркор никога не бе споменал в сутрешните ни разговори, тя породи у мен, честно казано, съвсем различна печал. Онова, което ме натъжи в тази потайност на чичо Киркор, беше не толкова, че е премълчал тези неща, макар двамата да имахме много общо, понеже това се обясняваше с напълно естествената отчужденост в резултат на различния ни начин на живот, а още повече на разликата във възрастта. По-скоро ме натъжи, че е трябвало да преживее тази история съвсем сам в глъбините на душата си, откъснат от околните хора. Сега обаче си мисля, че с течение на времето стигнахме до тайно споразумение за различните картини с Никос в душата ни. Изживявахме тези картини в дребни, много важни за нас детайли, без да говорим за тях. От онези дни са изминали години, много дълги години… Според мен чичо Киркор разбра, че бях чул за Никос от другиго и че го познавах единствено чрез очите и думите на другите. Исках да му подскажа този факт. Следователно тайната се намираше отвъд само загатнатата гранична линия. Значи от нас зависеше дали ще продължим историята така или иначе по различни пътища. Въпреки известни допирни точки пътищата ни от самото начало бяха белязани от някои немаловажни различия. Имаше празноти, респективно малки загадки. Никога не бяхме говорили как бяха започнали или продължаваха у нас историите за Никос. Затова така и не узнах кога, как и защо бе започнала тази история за чичо Киркор.

Онова, което зная и мога да кажа, е, че Никос, когото ми представиха като „добър другар по чашка, с когото можеш да споделиш своите неволи, наистина състрадателен човек“, участва в тази история само като мъжки шивач, специализиран в сака, с ателие на улица „Аширефенди“. Ателието му се рушало на много места, а мебелировката скърцала при всяко движение, сякаш за да напомня постоянно за овехтяването си. Въпреки че клиентите подхвърляли шеги, Никос не подменял и избелелия от старост линолеум, който носел безбройните истории на хората, стъпвали по него, и приел формата на дюшемето отдолу. Там се подвизавал и стар котарак на име Йоргос. Котарак, който почти през цялото време живеел в ателието, все едно бил решил да остане там. Казваха, че Никос често говорел с него на гръцки. На гръцки… Та другите да не разбират. Кои обаче бяха „другите“, честно казано, не разбрах. Кои бяха всъщност „другите“ в тази история? Посетителите, които идвали по различни причини в дюкяна, клиентите или котките, които се отбивали понякога? Кой знае… Трудно ми е да отговоря на този въпрос, понеже разглеждам света на Никос от голяма дистанция. И все пак този въпрос, макар да остава открит, дава известни опорни точки относно някои аспекти на една биография. И ето че отново зависи от нас да извървим пътя до желаната точка… Според един от слуховете и Йоргос много обичал мастика. Вечер, преди да затвори дюкяна, Никос не лишавал прастария си приятел от полагащата му се дневна дажба. Знаел точно с колко вода да разреди мастиката. Ако била повече или по-малко, Йоргос отказвал да пие. Известно време Никос имал и помощник — Шереф от Урфа, пелтек, който почти не говорел. В Истанбул го довело кръвно отмъщение. Тази информация можеше да се интерпретира по различен начин. Дали преследвал тук нечия диря, или се опитвал да заличи своята диря? Дали искал да уреди сметки, или бягал от неуредени сметки? Никой не знаел. Един ден странният гост не се появил. Не оставил бележка, нито следа, чисто и просто изчезнал… Дали това изчезване означавало, че е уредил сметките си или че е срещнал съдбата си? Онези дни никой не можел да знае.

В моята история за Никос това са картините, които събрах от обкръжението му и сортирах и на които все още търся мястото. И така, разказът вероятно започнал с едно съседство. С всеки изминал ден двамата овладявали все по-добре изкуството да посрещат изискванията на живота зад различни маски. Когато се намерили някъде в живота, помежду им се породило нещо. След като се срещнали в определен момент, започнали да разглеждат заедно дадени картини от живота си. Да разглеждат дадени снимки заедно, с отзивчива съпричастност и разочарование. Много вероятно е да не са знаели с точност какво, къде, как, доколко дълбоко са съпреживявали в онези дни. Да, маските били сложени… Също и маските. Доколкото било възможно да останат сред другите или да се скрият между другите. Докато пиели чай, докато изхождали от готови представи, въпреки коренно различните си възгледи правели политически коментари с изтъркани фрази, без в крайна сметка да засягат личните изводи. Стараели се да стоят колкото се може по-настрани от всичко и все пак да предлагат малки възможни решения. В известен смисъл така повелявала политическата ситуация, тогава определени хора нямали друг избор, ако искали да съчетаят отреденото им място с чувствата си. Местата били избирани или отреждани. От време на време дори не бихте искали да дефинирате тези места. Даже футболните мачове не помагали да се забравят за кратко монотонността и безпаричието, което неминуемо се превърнало във вид обсесия. Така в тези малки светове бавно се изчерпвали и онези изживявани стъпка по стъпка мигове, невидимите часове от живота. Слушали старите, понеже били стари, само затова смятали, че си заслужава да ги слушат, и вярвали, че блестящо бъдеще очаква единствено младите, които били учтиви и спазвали социалните правила. Дали сред хората имало и такива, които защитавали правилата на обществото, такива, които убивали собствените си мечти? Тогава и там никой не би могъл да отговори на този въпрос.

Това бил емоционален свят, в който дори за личните грижи се говорело с изтъркани фрази и от който през годините са се запазили само някои незабравени изречения, някои откъслечни, останали гласове. Такива били донякъде взаимоотношенията, в които били въвлечени чичо Киркор и Никос. И все пак според мен двамата, независимо от цялата потайност, имали различни истории, което другите не можели да видят и разберат. Онова, което успях да науча, най-малкото буди у мен чувството, желанието да проуча тази история. Тя е разказ за двама души, които посвоему се борят за оцеляване, като често се заяждат в делника, така поне изглежда за другите. Или история за двама приятели, които си търсят роля, за да понасят по-леко постоянните поражения и разочарования, които според тях преживяват. Това, мисля си, е била малка, неуговорена помежду им игра, която играели спонтанно, под която обаче прозирало желанието им за себеутвърждаване.

Сякаш в тази ситуация играели на тази сцена най-важните, нещо повече, най-успешните си роли. От разказа на Олга за онези дни, за размяната на удари между двамата, примесен с коментари, допълнения и пропуски, излизаше, че в някои сутрини наставала голяма веселба. Чичо Киркор например обичал да казва на прочутия с майсторството си Никос: „Ей, побъркан абаджия… Колко метра плат открадна днеска, а? Крадеш ли, крадеш, правиш жилетки и после ги продаваш на мръсните гяури!“. А Никос контрирал нападката: „Своднико, kakochrononakis… Знаем, когато често висеше на «Абаноз сокак»[1], върви и го нашепни в дюкяна на Сабри“. С тези думи леко засягал болно място, за което знаели малцина и което Киркор предпочитал да остави изцяло в миналото. Това бил най-лесният начин да се подмине обвинението в кражба. Цената за разкриването на дадено прегрешение естествено била разкриване на друго прегрешение. Тази заплаха била достатъчно силна и ясна, така че спирала ровенето в други тайни. Но да оставим всичко това — за да изиграеш номер на живота, на тази дълга игра, или по-точно: за да не бъдеш отрязан от него, било необходимо да поемеш ролята на разказвача на приказки, да се играят, да бъдат показвани тези сцени.

Но да се върнем на „простъпките“… Ако не бяха те, нямаше да създам, да мога да създам тези герои, те нямаше да съществуват. Всеки морален ред може да асимилира тези грешки, да ги адаптира към себе си. Коментарите за онова време, които стигат до мен, затвърдяват това ми чувство. Благодарение на тези особености Никос и чичо Киркор от определен момент нататък постигнали, така да се каже, всеки за себе си едно малко щастие.

Никос бил донякъде прав, напомняйки на чичо Киркор за минало, което по възможност трябвало да се държи в тайна от другите, а с това и за Сабри от „Абаноз“, който години наред отварял за мнозина истанбулчани вратите към разни фантастични светове. До мен стигнаха някои слухове за това минало… В малкия разказ, роден от тези слухове, чичо Киркор познавал няколко къщи на тази улица. Известно време ходел там не само като младеж, но и като по-зрял младеж, когато бил вече женен за мадам Ани. За това си имало причина, за някои много проста, много обикновена, за други пък сериозна. Чичо Киркор имал там любовница. При нея не усещал своята едноръкост, по-скоро се учел как да живее със своята различност. Един ден, без да каже на никого, тази любовница изчезнала и се озовала в публичен дом в Измир, а според пуснатите по-късно слухове се запознала с доста по-възрастен бивш помощник-аптекар, който на „онази уличка“ мерел кръвното на хората с допотопен апарат и така гледал да си осигури и други доходи, освен пенсията. Двамата се оженили и се установили някъде в измирския квартал Караташ. Така се развили нещата, така се чуло. Името на тази любовница си останало неизвестно. Не било и много ясно доколко вярна е тази история, научена от неизяснен източник, респективно дали се е разиграла така или другояче. Как чичо Киркор приел новината за сватбата, също е неизвестно. Знае се само, че не стъпил повече на онази улица и че оттогава държал тази врата в живота си плътно затворена. Именно това било болното място, заради което Никос сгащвал своя приятел, затварял му устата. Съзнавам, че по недопустим начин си позволявам да възстановявам връзки „от далечно разстояние“, от съвсем различно време. При тези обстоятелства сигурно е възможно да пропусна важни детайли. Но преценено от днешна гледна точка, в това припомняне не е да не виждам едно малко предателство.

Но да се върнем на издрънканата тайна за „кражбата“ на Никос… Не ми се вярва Никос да е пострадал много от това разкритие. Както изглежда, там всеки по някакъв начин знаел за тази му особеност и приемал думите като симпатичен израз на приятелство. Като привилегия на неговото майсторство или като отплата за тъй забавната компания. Той бил на градус още посред бял ден, с много грешки на езика и с щръбки, които не оправял, донякъде и най-големият шегобиец за познатите си. Съвестите така или иначе трябвало да бъдат изчистени заради други дребни прояви на злост.

Години по-късно мосю Жак потвърди историята за „тайната шивашка дейност“ на Никос, за която вече знаех от разговорите с Олга за взаимоотношенията между двамата „донжуани“. Времето отново беше друго и чувствата се бяха променили. Както мнозина, преживели онези времена, мосю Жак се чувстваше длъжен да се изкаже за упадъка на ценностите. Непрекъснато оредявали майсторите шивачи, които си разбирали от занаята. „Имаше например един Никос“ — каза той веднъж. — „Беше лъжец, не държеше на думата си, дюкянът му винаги вонеше на мастика. Но работата си вършеше добре. Саката му стояха като излети. И всеки плащаше, когато пожелаеше.“ Докато подреждаше платовете, по лицето му пробягна неясна болезнена усмивка. Никога няма да узная в кои далечни спомени се беше отплеснал. „Падаше си малко крадец, м-да…“, добави след това. Не ми беше трудно да разбера смисъла на „малко“ в това изречение, в този контекст. Думата бе използвана, така да се каже, за да не обиди човек, който бе много, много далеч, за да не се предаде споменът за него. В нея май се долавяше и нюанс на прикрита нежност. Прикрита нежност…

Същото чувство към изгубения приятел сигурно изпитваше и чичо Киркор, който бе наблизо и не пропусна случая да се намеси с думите: „Тоя подлец… И табла не можеше да играе“. Мосю Жак погледна укорително чичо Киркор иззад очилата си, но след миг и двамата не се сдържаха и избухнаха в смях. Беше смях, изживян, заслужен смях, който им подхождаше. В него се усещаше и лека тъга. После мосю Жак — сякаш имитирайки Никос или по-точно аз имах чувството, че го имитира — каза на чичо Киркор: „Kakochrononakis!“ и още нещо на гръцки, което не разбрах. Както мнозина евреи на неговата възраст и той назнайваше гръцки. Чичо Киркор потвърди с кимване казаното. Усетих, в този миг Никос бе с тях на място, което няма да опозная и до което никога няма да получа достъп. Изреченията, с които чичо Киркор говореше за Никос, имаха особено значение и будеха асоциации, над които си струваше да се замисли човек. По причини, познати само на хората, които живеят в многоезичен свят, той например не казваше „табла“. Спонтанно и шеговито, за да подчертае чуждостта, казваше винаги „табли“. При това — да оставим настрана различните коментари за неговото държание — той беше всепризнат майстор на табла. Говореше се, че понякога мамел ловко, че местел пуловете, както му отървало, също и че хитрувал при хвърлянето на заровете, но посветените знаеха колко забавна е играта, по-скоро: изживяването с негово участие. Забавно не само за противника, но и за зрителя. Неговите партии бяха винаги малко представление в истинския смисъл на думата. Казано другояче, той оказваше дължимата почит на играта. А най-вече мразеше да губи. Ето защо турнирите със Седат Арабина, в които се играеше на чаша чай, привличаха куп зрители. За да го ядоса, последният често му казваше: „Мечок такъв! Мечок и син на мечок!“.

[1] До средата на 70-те години улица с долнопробни публични домове в квартала Край кулата. — Б.р. ↑

Шегата на Седат Арабина

Спомням си. Той постоянно търсеше предопределения за него живот на „други места“. Седат Арабина бе човек на пътя, който мнозина могат да изживеят единствено в своята поезия, в една неосъществима приказка. Със своя все по-стар и все по-раздрънкан микробус, който заради буквите HF на регистрационната табела наричаше hafiye, тоест шпионин, и обичаше почти като приятел, години наред пътуваше по пътищата на Анадола. Най-голямото му забавление бе да имитира околните и изпълненията му бяха толкова професионални, че хората не се усещаха. Това бе неговото удоволствие или най-важната му свобода. Преливаше от жизнерадост, така че у него бяха намерили място много животи, много пътища, съдържащи различни нощи, изгреви, които друг надали може да изживее. Не беше имал възможност да следва и затова не беше станал, казано дебелашки, умник, но най-вече доктор. Този недостатък компенсираше по свой начин, като прогнозираше безпогрешно всевъзможните неразположения и болести на околните и предлагаше методи на лечение, чрез което, както говореха, спасяваше многобройни човешки животи. Е, да, това беше забавление, но би трябвало да го премислим още веднъж, преди да се произнесем какъв би следвало да бъде един умник. Явно бе прекарал повече от половината си живот, по-точно: тази част от живота му, за която знаех, по онези шосета, „неговите шосета“. Щом изчезнеше от хоризонта, това означаваше, че е поел към Анадола. Не се знаеше нито кога и за къде тръгва, нито кога и от къде ще се върне. На местата, където отиваше, понякога се задържаше съвсем кратко, понякога много дълго. Доколкото си спомням, поне шест месеца в годината прекарваше там, респективно предпочиташе да бъде там. Ето защо смяташе микробуса си не само за дюкян и приятел, но и за убежище.

В много градове и градчета знаеше аптеки, пощенски служби, хотели, кафенета, публични домове и ресторанти, иначе неизвестни за мнозина. Що се отнася до шосетата, имаше много детайлни познания. Пътната карта в главата му беше негов патент. От време на време обичаше „да си свива някоя и друга“. Зная, тогава пътуваше според „други карти“. По неподправената му тъга забелязвахме кога е станало време отново да замине. Щом се върнеше в Истанбул, се застояваше на задължителните места и се срещаше с хората, с които трябваше да се срещне, после пак тръгваше, за да последва предопределението си до онези места, да продължи пътуването си. Сигурен съм, тогава сам не знаеше кога ще се върне. „Пътят ни зове… Става дума за насъщния, какво да се прави!“ — така обичаше да казва. Разбира се, вярно беше, че изминава тези пътища заради насъщния. Но освен това има и други лица, картини, които обясняват един живот. Седат Арабина беше едва ли не легендарен с това как си изкарваше насъщния, по-точно как продаваше стоката си, респективно прибираше парите за продадената стока. Поради тази си особеност вероятно изглеждаше пълен с живот в очите на другите. Знаеше как да бъде различен с всеки отделен човек. Може и да не беше успял да стане умник, но умееше да се въплъщава в различен човек според всеки човек. Както сам казваше, там се криеше частица от тайната на неговия успех. Затова там, където искаше да продаде стоката си, пред някои аптекари се представяше за сериозен, впечатляващ с учтивостта си истанбулчанин, а другаде, ако се наложеше — за бродяга, който удряше дайрето и играеше кючек на улицата. Пред някои четеше стихове, пред други държеше героични речи за „националните проблеми на страната“. С едни беше от левицата, с други — от десницата. Доколкото чух, говореше добре и кюрдски, въпреки че не беше кюрд. Знаеше ислямските молитви, въпреки че не беше мюсюлманин. Давайки им каквото желаеха, той не им даваше каквото всъщност трябваше да даде. Това беше неговата малка съпротива. Жалко само, че това ми се изяснява едва сега, след толкова години, когато разглеждам всичко от много далечна дистанция. По този начин може би съм изпуснал един шанс, един учител.

Заради легендарната си слава Седат Арабина положително имаше безброй свидетели и почитатели. И все пак въпреки малките му успехи, той, доколкото зная, не забогатя. Този факт показва, че по онези пътища е търсил други места, друга истина и е преследвал други ценности. И за капак един ден се наложи да даде всичките си пари за раковата терапия на жена си. Добре помня тези дни. Съседните търговци и занаятчии организираха тайно акция за събиране на средства, за да се продължи лечението. В онези дни Седат Арабина вероятно усещаше най-силно обичта на хората. Но според онова, което много по-късно разказваха негови близки приятели, тази акция не само породила у него чувство на голяма благодарност, а и го засрамила както никога през живота му. Било чувство на срам или на труден за асимилиране провал. Или разочарование, задето въпреки толкова усилия и борби, някак си не бе успял да установи контрол над живота, над своя живот, който бе принуден да живее, задето някак си го изпускаше, разочарование за дните, които си мислеше, че не може да задържи.

Дали да свържем тази дълбока тъга с внезапната сърдечна смърт, която го застигна в хотелска стая в градче близо до Истанбул, точно когато се бе върнал от дълго, много дълго пътуване на изток, за да се подготви за празненството по случай петдесетгодишнината си? Може би. Ала още по-важно от този въпрос според мен е мястото, където умря, където му се „отдаде“ да умре. Беше умрял по пътя, на мястото, което обичаше най-силно, което неизменно свързваше с надеждите си. Освен това в онова градче се бе насладил до насита на коренно различно чувство. Чувство, което ни го показа в друга светлина. Сцената, която се разкри пред нас в резултат на смъртта му, за мнозина бе доста голям шок. Всичко ни въздейства като една последна игра, в която той си играеше с нас. Или играта бе приключила по неочакван начин, без играчите дори да подозират, без да имат време за необходимата подготовка. Сетните си мигове Седат прекарал в компанията на жена. Тогава научихме, че била дипломирана аптекарка, разведена след нещастен брак. Две години поддържали дълбока, страстна любовна връзка. Всичко това узнахме от братовчед му Ведат бей, който докара трупа на Седат от онова градче. Ведат, собственик на голяма парфюмерия в Истанбул, ни описа аптекарката като много хубава, приветлива жена, която умеела да „слуша“. Тогава всеки горе-долу разбра какво е намерил Седат в онази жена.

Години по-късно се наложи да мина през същото градче. Спрях… Както за да си почина и да поразгледам града, така и за да намеря аптекарката. Градът наистина бе малък, а хората бяха невероятно отзивчиви, затова не ми беше трудно да открия следите на търсеното лице. Научих, че сега друга дама управлявала аптеката. Новата собственичка беше близо петдесетгодишна привлекателна жена. След въпроса ми замълча за миг, после ми разказа каквото знаеше. Търсената от мен аптекарка нямало как да остане в градчето след онзи инцидент, според слуховете заминала някъде на юг и там също отворила аптека. Омъжила се за свой състудент, който отдавна я ухажвал. Сложила ред в живота си и, както чух, не се оплаквала от нищо.

Но да се върнем на инцидента от онази нощ… Както разправяли, мъжът, който починал в хотела в компанията на госпожа аптекарката, бил истински господин, богат търговец. След като каза това, жената замълча, за да прикрие вълнението, задавило гласа й. Дали всичко това бе недоразумение? В този момент някак усетих, че бях въвлечен в игра, в която участваше цялото градче. В градчето не се беше променило нищо, всичко вероятно бе останало на мястото си. Истината беше, че бях изключен, респективно чувствах се изключен от играта. На излизане от аптеката госпожа аптекарката сърдечно стисна ръката ми и каза: „Доколкото чух, бил господин с много деликатен характер, истински господин“. После додаде: „Имал някои тежки проблеми…“. На изхода, по пътя усещах усмивките на хората. Същото чувство както преди малко… Трябваше да потеглям. Нямаше да напредна много с този разказ, ясно беше. Не ми остана нищо друго, освен да продължа по своя път със собствения си разказ.

Една от онези, които продължиха по своя път със собствения си разказ, бе Елиза, жената на Седат Арабина. Две години след смъртта на съпруга си, вече напълно оздравяла, тя се омъжи за богат вдовец с две пораснали деца. Сега можеше да се наслаждава на живот, неосъществим през първия й брак, най-вече да прекарва летните месеци на един от Принцовите острови край Истанбул. Години по-късно се срещнахме в дома й на този така обичан от нея остров. Изглеждаше в много добро здраве. Говореше за работата на мъжа си и за децата, които обичала като свои синове. Името на Седат така и не спомена.

Седат Арабина, чийто баща бе арменец от Антакия и чиято майка бе еврейка от Антеп, се хвалеше с думите: „Ние сме смесица. Не сме от никой на никого“. Правилно. От определен момент нататък той не беше, не можеше да е от никои. Единствената реалност, с която бе обвързан, можеше да се обвърже с цялото си същество, май беше реалността на всекидневния живот. Тази позиция намира неволно отражение в редица подробности от живота му. Да речем, когато развеселяваше с вицове ядосания чичо Киркор, който трудно понасяше загубите на табла. А това, че чичо Киркор, прочут с ругатните си, дори в най-лютия си гняв му казваше само: „Сиктир бе, мискинино!“ и нищо повече, свидетелства за своеобразна обич, за неизвестни на нас, другите, моменти, чийто източник би трябвало да се потърси. Да споделяш или да не можеш да споделяш… Това бе важно както за всеки друг, така и за чичо Киркор. Ала като се замисля за това, доколкото разбирам от разказите на техните съвременници, чичо Киркор е споделял най-вече с Никос каквото не е можел да сподели с никого. Даже играта на табла… Бях свидетел на преживелиците му със Седат Арабина. Зная, двамата бяха открили, създали, развили много неща. За преживелиците му с Никос обаче, предполагам, трябва да се намери съвсем различна плоскост. Има едно място, то ви следва неотклонно и принадлежи само на любимите хора, с които сте обвързани под определена форма и с които никога не можете да се разделите.

Никос, пазителят на огъня

Олга каза, че след заминаването на Никос чичо Киркор прибрал някъде таблата, с която играели двамата, и никога повече не я отворил. Това не ме учуди. Тази постъпка му подхождаше, тя бе „заемане на позиция“. Така правел и по-рано. Даден детайл от живота му имал значение единствено във връзка с определено лице. След загубата на съответния човек не можел да изживее наново този детайл с другиго, не можел да го премести на друго място в живота си. Нещо повече, само така можел да възкреси отново този детайл; той ставал безсмъртен заради онзи човек. Да, заради онзи човек… За да не осквернява с другиго изживените с онзи човек дни.

Така че сега може би разбирам по-добре защо чичо Киркор бе заключил в душата си някои спомени, предпочиташе да ги държи затворени, ако хората, които ги бяха оставили, бяха отишли някъде. Съприкосновенията, поне тези съприкосновения не бивало да се разпарцалосат… Фотографиите не бивало да се смачкат. Затова и той не можел да отиде вече на онази уличка, след като бил изгубил онази жена. И по същата тази причина поискал да приключи историята с таблата в очите на другите или да я представи за приключена. Зрителите знаели, че повечето пулове били вече негодни и че дъската била закрепена с лепенки. Тъй като по време на прочутите си партии табла чичо Киркор и Никос побеснявали от яд, когато не им идвали зарове, и с все сила тряскали пуловете на желаната позиция. Понякога игрите дотолкова минавали границите на приличието, че даже зрителите, които, разделени на две групи, подклаждали още повече гнева на играчите, насъсквали ги с надеждата, че големият скандал няма да закъснее. А пък за играчите тези малки спектакли били просто подготовка за вечерта, когато се канели да гаврътнат по едно в някоя кръчма долу до рибния пазар, а сегиз-тогиз и да се замаят с наргиле под моста Галата. Сред зрителите положително имало и такива, които знаели това, които умишлено се поддавали на емоциите от развоя на играта и се забавлявали. Но сред зрителите винаги имало и новаци, също както и сред играчите имало новаци. В края на тези малки игри всеки ставал зрител на другия, но още повече зрител на самия себе си.

Във вечерите под моста Галата двамата предпочитали тишината, мълчанието. Това по всяка вероятност били вечери, в които изживявали, искали да изживеят себе си на „друго място“… Дали миризмата на пържена риба, която приготвяли някои вечери в някои домове, или шумът от двигателя на влизаща в Златния рог пътническа лодка припомняли незабравимите сцени, на които нямало насищане? Може би. Много от нещата, които машинистът Торос години по-късно разказа на мосю Жак — а той също ходеше там, за да понася по-леко коренно различен вид самота — за убежището, което двамата играчи били един за друг, бяха твърде важни, защото мосю Жак съвсем непринудено цитираше пасажи от дългите им разговори.

Торос не бил забравил: Чичо Киркор и Никос били свикнали да използват наргиле с двоен маркуч. За това наглед си имало проста причина. Единият трябвало да проверява от време на време жарта в наргилето и да я разравя, за да я разпали. Познавачите са наясно, че това доставя изключително удоволствие на пристрастените към наргилето. Затова Никос поел на драго сърце задължението да държи машата. Та нали единственият приятел в живота му бил еднорък… Понякога чичо Киркор казвал: „Гледай да не угасне огънят“. „Няма да угасне, Киркор, виж, че не угасва!“, отговарял ласкаво Никос. Тези изречения се повтаряли често в онези вечери. Веднъж чичо Киркор казал: „Мундщукът приляга добре на устата ти“. „Дай да не си разваляме кефа бе, Киркор. Я виж, оня тип си въобразява, че е станал рибар, понеже е хванал един сафрид“, отвърнал Никос, посочвайки един от мъжете, които ловели риба от моста. За да разбере малко по-добре този свят, човек би трябвало да познава както трябва и хората, които висели тук, които дирели убежище в близостта си, представата им за околните. След това дълго не казвали нищо и гледали нанякъде, гледали към далечно място, сякаш живеели там. „Много пием… Ще пукнем от това, Никос“, казвал често чичо Киркор. Никос си замълчавал и се ограничавал с това да регулира леко жарта.

Естествено, думите на чичо Киркор „Много пием“ се отнасяли по-скоро за вечерите в кръчмата. Във връзка с тях се сещам, че в такива вечери Никос се проявявал в избора на предястията и изпитвал известно задоволство от надмощието си в това безсмислено продължение на играта, като съвсем бавно се наслаждавал на вкуса им. Може би тези мисли или надежди ме спохождат, защото се поддавам на обаянието на картините от Истанбул… Но в това няма нищо лошо. В същата връзка, за да не губя следите на това чувство, си представям, че във вечерите, когато не са имали пари, са ходели в по-евтини кръчми, а друг път отново са предпочитали кръчми с кресла, които Никос познавал много добре, както ми се иска да мисля. Но да се върна на това, което се говорело в този свят на изгнание, повече или по-малко недостъпен за другите… Надали е толкова трудно да си представя тези мигове, включвайки и риска от грешки. За пореден път ми остава да поема на път с чутото тук-там и да сглобя отделните фрагменти… В тези разговори Никос навярно споменавал за жена си, която го напуснала най-неочаквано и заминала за Атина и след няколко опита да свикне с онзи град се събрала с един от Йедикуле. Може би разказвал и за хомосексуалния си син, който пътувал из различни страни с американски телевизионен журналист; за своята неизтребима „легенда за Казабланка“ и че ако предприемел това пътуване, би могъл да спечели големи пари, осъществявайки някои планове; за онази жена, която според думите му още го чакала в Солун и бракът с която най-накрая щял да го дари с пълно щастие.

А чичо Киркор, за да се почувства по-малко самотен, по всяка вероятност разказвал за жена си, която не го напускала, макар че постоянно го мамела и която въпреки всичко не можел да остави; за тъгата, че не е станал баща; за разочарованието, че изцяло пряко волята си бил принуден да се откаже от пътя към занаята майстор стругар и че виновникът за това, малкият Арто, след като години наред лежал в болницата „Ла пе“, изпаднал в пристъп на лудост, в който непрекъснато повтарял името на Киркор, и умрял в големи мъки; за разкаянието, задето въпреки всичко не го посетил в онези последни дни. Зная, това били маловажни истории, всяка от които водела към друг живот. Зная и че при тези истории някои хора извръщат глава, не искат да ги слушат, защото им идват в повече. Ала двамата неуспели да сбъднат мечтите си, си разказвали един на друг тези едва ли не безкрайни истории, пълни с обида и самота, в дългите беседи, които в някои нощи продължавали до зори, защото ги свързвали с малко надежда. Това бихте могли да кажете и за старите лица, чиято чуждост остава непроменена за някои хора, и за трудно поддаващите се на описание незаличими следи от изгнание, което дръзва да изживява, стигайки до крайност, особеният Истанбул вътре в Истанбул, с всички миризми, всички гласове, възгледи, възможности, нощи и утрини… От изгнание, което се описва трудно и което в неговата чуждост — въпреки безспорните исторически данни — се изживява различно от всеки, което обвързва всеки по различен начин с града, нещо по-важно: което някак не може да се отдели от града.

Разказът действително е дълъг разказ, ако човек реши да остане малко по-дълго в света, подхранван от мечти, и да открие други пространства. Така че си струва да го изживее до края, въпреки всички болки, които ще му донесе това. За жалост реалността невинаги отговаря на желанията ни. Не можем да кажем с точност и дори не знаем доколко изгнанието е било доброволно или принудително; но някога през шейсетте, вследствие неподновеното право на пребиваване в страната за „гостите“ от гръцки произход, то се превърнало за Никос в изгнание, чиито граници били съвсем други, много по-лесни за очертаване. Дали това бил краят на разказ за двама души от Истанбул, който никога няма да влезе в учебниците по история и от определен момент нататък би изглеждал за някои като приказка, като изгубена мечта? Който бил изживял онези красиви дни, казвал, че Никос заминал за Атина с надеждата един ден непременно да се завърне в Истанбул. Нима това не се отнасяло за всички изгнаници, които били откъснати от родината само заради корените или вярата си? Да, с надеждата за завръщане… За да търпят по-лесно живота и да отлагат колкото се може по-дълго смъртта. В дните преди раздялата Никос казал на мосю Жак, който изявил желание да купи ценното, облицовано с огледала и осветено отвътре барче, в което се подушвало, че навремето било добре заредено с напитки, както и тоалетката, ръчна изработка от Бейкоз[1]: „Това е наследство от баща ми“. С тези думи имал предвид и колекцията си от плочи. „Гласът на неговия господар“. „Те са от времето на мосю Шур и братя Герасян“, казал, гордо посочвайки плочите, които смятал да повери за съхранение на безименен познат. Мосю Жак видял тази голяма колекция. Никос казал, че ще даде на онзи човек не само плочите на баща си, но и другите, които бил събирал с години, без на никого нищо да каже, тангата, гръцките танци, италианските шлагери и всички плочи на Сеян ханъм, Хафъз Бурхан, Мюнир Нуретин, Сузан Лютфуллах ханъм, на Невесер ханъм. Да ги повери за съхранение… За да се върне, да може да се върне… Та плочите да не се почувстват чужди на новото място… На кого е дал колекцията, къде се е дянала тя — това не се знае и до днес.

Естествено, никой не знае и за какво са говорили на последната вечеря с чичо Киркор. От Олга и мнозина свидетели обаче се знае, че след тази раздяла чичо Киркор се затворил още повече в себе си и изразил подобаващата на живота си позиция, като години наред не стъпил в кръчмата; по-късно, щом дошло времето, сам си измислял претексти да празнува нещо със себе си или тайно ходел там, когато му се приисквало да дочака с наргилето идването на Никос. В дните, когато страдал най-силно от усещането за изоставеност, Олга го чувала да казва на мосю Жак: „Винаги други са решавали съдбата ми“. Както се разказва, бил напълно сломен, както в онези часове, когато очаквал наргилето, беден, самотен и без самочувствие.

Кой знае, може би, за да запълни тази празнота, почти всяка неделя, доколкото било възможно, устройвал в дома си вечеря с риба и не пропускал да обърне бутилка мастика марка „Фахретин Керим“. В този ритуал откривал възможност да съхрани един спомен, който въпреки всичко не искал да убие в душата си.

А пък следите на Никос нацяло се изгубили на мястото, където отишъл. Нито написал писмо, нито пратил вест по другиго. Затова и слуховете се рояли. Един слух гласял, че Никос се напил и от нетърпима мъка по дадени хора се хвърлил в морето край Пирея, самоубил се с надеждата, че водата ще изхвърли поне трупа му на турския бряг. Друг слух разпространявал, че първо уредил нещата с жена си, а после заминал за Америка, там се оженил за вдовица, притежаваща петролни полета, и така се издигнал, влязъл в света на милиардерите. Друга история пък мосю Жак научи от кръчмаря Алеко. Според нея Никос отишъл в Солун при онази жена, само че тя го отблъснала, защото бил закъснял. Тъй като дългогодишната, подхранвана с толкова картини мечта рухнала, той полудял в истинския смисъл на думата, убил жената и прекарал остатъка от живота си в затвор, пристрастен към хашиша. Дали някоя от тези биографии отговаряше на преживяното от Никос в действителност? Не вярвам. Доколкото разбирам, Никос искал да се дистанцира от живота, от който бил откъснат принудително, и за да понася по-лесно мъката, спазвал дистанцията. Всъщност позицията на чичо Киркор не бе по-различна. Той ходеше колкото се може по-рядко или тайно и тихомълком в кръчми, защото предпочиташе да не се сблъсква с разни хора, разни неща, респективно, защото се боеше от конфронтации. Разочарованието бе дълбоко. Когато водеше разговори, привидно им даваше съвсем различна насока. Но както и да е, струва ми се, че беше най-щастлив по време на малките празненства в дома си, където можеше тихо и скришом да превърне пленничеството си в спасение. Просто имаше нужда от човек, на когото да разкаже за този малък ритуал и пред когото да се оправдае за него, трябваше да излее душата си пред някого. Удаваше му се лесно, като ми описваше надълго и нашироко как приготвял собственоръчно рибата за тези недели, как правел зеленчуковата гарнитура и какво пиел към ястието. Емоционално беше свързан дори с избраната мастика. „Взех една «Фахретин Керим». Да не се натъжи рибата“, така обичаше да казва в онези времена. Сегиз-тогиз го питах и кога ще ми донесе пълнени черни миди от къщи. Тогава замълчаваше или се правеше, че не е чул въпроса. Откъде да зная, че не можеше да поиска това от жена си, по-скоро малко се срамуваше да го поиска, че това поведение бе малък безмълвен протест в изпълнения с недоразумения и безсмислие брак, че свързваше този изгубен деликатес с майка си, по която тъгуваше все повече от ден на ден и с която се надяваше да се събере скоро.

Бяхме седнали на вечеря в ресторант в Киречбурну. Беше есен. На масата бяха мадам Роза, Жулиет и Берти, освен тях имаше още двама, които не искам да спомена тук, защото няма да се появят в тези разкази. Мосю Жак гледаше към морето, към големите кораби с трап на кърмата, които идваха от Русия, а кой знае, може би от Украйна, от Одеса. Беше тъжен. Знаех какво го натъжава и за кого мисли в момента. И други кораби с други хора пристигаха по същия начин в Истанбул. Сред сервираните предястия имаше и пълнени черни миди. „Мидите са много хубави“, казах. „О, това е нищо. Най-хубавите миди правят арменците“, каза мосю Жак с усмивка, докато поръсваше с лимон мидите в чинията си. „Веднъж майката на Киркор ни прати. Оттогава не съм вкусвал по-хубави миди. Киркор ни описа картинно как майка му обикновено приготвя пълнени миди. Горката мадам Силва не доживя сватбата на сина си, а това бе най-голямото й желание. След онази злополука… В последните години от живота си обаче съумя да превъзмогне разочарованието. Да, поне това успяха. Мадам Силва беше дебела. Болестно дебела. Дали почина от сърдечна слабост или от астма? Както и да е… След като се запозна с Ани, Киркор нито веднъж не пожела да хапне пълнени миди. Странно… Явно за него това ястие бе равнозначно на добър брак, уютен дом. Какъв фалшив свят! Нека почиват в мир…“ След тези думи мосю Жак почти не продума до края на вечерта. Дълго гледа към морето. Пак беше една от нощите, в които никой нямаше настроение, всеки бе отдаден на мислите си, ала всички оставаха заедно и знаеха, че ще останат на едно и също място. Когато нощта напредна, Берти каза: „Ама че сме деца!“. Така с едно изречение по най-красив начин обобщи чувствата ни в тези часове. Дали го каза със съжаление или с гордост? И досега не зная отговора.

Житейска история, изпълнена с разочарование, безсмислие, но най-вече с абсурди… Така горе-долу изглеждаше есенцията на живота на чичо Киркор. Едно от последните му изречения в болницата, преди да почине от сърдечна криза в студената зимна утрин, бе: „Vorumu ye bre Niko“. Той, който цял живот бе отказвал да ходи на църква, след смъртта си бе принуден да го стори заради опелото в малкия гробищен параклис във Ферикьой, на което в ролята на „семейство“ освен мадам Ани дошли само работещите в дюкяна. Мадам Ани, която казала на гробищата: „Сега заминавам на околосветско пътешествие“, почина четири месеца по-късно от скоротечен рак, което поражда у страничния наблюдател леко усещане за абсурд.

Причината за това, че Киркор не можа да сключи мир с Олга, трябва да се търси другаде, тя също изглежда абсурдна. Тук донякъде е интересен погледът му върху историята, която се разиграваше в старческия дом в Хаскьой. В дните, когато Олга ходеше там, той ми прошепваше: „Как само се е окичила с бижута, сигурно отива при оня“. Дрехите й, всяка от които се отличаваше единствено със семплост и елегантност, задължително се подлагаха на „инспекция“. От време на време чичо Киркор вземаше на прицел и косата й, за която тя полагаше много грижи. Тогава се навеждаше към ухото ми и прошепваше: „Каква ли боя за коса използва?“ или „Знаеш ли, че си боядисва косата?“ и подобни въпроси или добавяше коментари от сорта на „Пак е дала сума пари за фризьор“. Сега си мисля, че в тях е имало и скрито възхищение. Този аспект обаче не е достатъчен, за да обясни наистина някои факти. Това бе конфликт между жена, която се опитваше да изживява своята изисканост в ограничени условия и за да се предпази, се стараеше да се държи на дистанция от околните, така че с всеки ден се отчуждаваше все повече от средата си, и мъж, който цял живот бе принуден да се бори с проблемите на бедността, който изстрадваше всякак своя недъг и който благодарение на жизнения опит бе разширил познанията си по своя път. Аз бях свидетел на историята на този конфликт. Печално бе да наблюдавам как по онова време участниците в тази игра не осъзнаваха нито реалната си самота, нито общото помежду си. Някои хора пропускаха толкова много мигове…

Въпреки всички различия между чичо Киркор и Олга, двамата си споделяха и важни тайни. Олга научи от чичо Киркор доста за характера на Никос. А чичо Киркор знаеше за Олга повече неща, не само за посещенията в старческия дом в Хаскьой. Това — съвсем бавно, без да каже на никого — го отведе до друг разказ. Там чичо Киркор се прояви като проникновен наблюдател, който по-добре от майстор детектив вървеше по следите, свързваше нишките. В крайна сметка и двамата напредвахме по пътя на един и същ разказ. По пътя на един и същ разказ… Независимо от различните ни копнежи, надежди и лъжи… Независимо от различните ни възгледи… За да открием един ден истинските причини, заради които бяхме решили да стъпим на такъв стръмен път, тайно уловени за ръце, с общите ни лъжи, които другите във всеки момент можеха да направят на пух и прах, зад измамни маски…

По едно време се опитах да говоря за чара на убиването… Без съмнение тази фантазия, тази грижа за самозащитата не беше чужда на чичо Киркор. Та нали преди всичко беше приятел на Никос. Този път не им беше, не можеше да им бъде чужд…

Като мисля за всичко това, се сещам за Йоргос, който си беше бъбрил дълги години с Никос и който се появи само за кратко в този разказ, но също се прояви донякъде като майстор. Вероятно и той бе проумял тайната на нещата. Може би затова пиел толкова много мастика и накрая се преструвал на пиян. Единствената разлика между него и Никос била, мисля си, че той виждал смисъл в това да бъде на друго място. Един ден Никос казал, че котаракът умрял. Според мен излъгал. Вероятно Йоргос пожелал да изпробва някъде другаде друга форма на опиянение. Трябва да проявим разбиране към лъжата на Никос. Ние бяхме принудени да разберем още една лъжа… В края на краищата никой не можеше да приеме толкова лесно това предателство. Никой не успява да живее с предателство, без да се крие зад лъжи. В действителност обаче във всичко, което преживял след тази раздяла, Никос усещал болка заради извършеното спрямо него предателство. Йоргос бил направил нещо, което той самият не можел, бил направил стъпка, която била необходима. Необходимата стъпка, която мнозина там не можели да направят. Дали след това е изпитвал разкаяние? Никога няма да узнаем. Логичният коментар направи мосю Жак, когато каза: „Важното е да намери мастика там, където е отишъл“. За стъпката му не било нужно кой знае какво въображение… Дали било проблем, че не знаел добре турски? Без съмнение, да. Но сега съм сигурен, че при всички положения се е спасил. За всички нас бе важно да вярваме в това. Един от нас се появяваше на друга сцена… Бих искал да кажа това на Никос. Ала все още не зная откъде да се намеся в разказа, за да осъществя тази малка идея.

[1] Квартал в Истанбул, някога крайградско село. — Б.р. ↑

Време за раздяла

В резултат на детективската игра на чичо Киркор от време на време се появявах в много други разкази, които ми сочеха кой съм аз. Тъй като виждах с други очи не само онези дни, но и местата, и се стараех да ги изживея и да ги пресъздам по свой начин. Трябваше да „порасна“. Чичо Киркор знаеше това. Навярно го знаеха и останалите, които изживяваха тези разкази. Всички, освен мен. И досега не зная дали съм достатъчно пораснал, както всички и особено чичо Киркор желаеха и се надяваха. Не зная… При това положение за пореден път съм принуден да призная, че не изкопчих нещо, въпреки че той трябваше да знае… Тъй като все още не зная какво всъщност означава „да пораснеш“… А те вярваха в това. Вярваха и че са стигнали дотам и могат да ми го покажат. Техните наблюдения и коментари бяха насочени към място, което искаха да охарактеризират. Погледите им обаче целяха да запазят в тайна онова място…

Като се замисля пак, чичо Киркор бе тайният автор на някои разкази, който, без да си дава сметка, ги пишеше скришом или инициираше написването им. Автор, който помагаше при прехода от един към друг разказ, който отваряше тайните врати на разказите… Такъв бе навярно случаят с историята, в която мосю Жак и Олга се събраха в определен момент от живота си. За мен поне в началото беше така. Дали за мосю Жак историята започна с това, че той, години наред пренебрегвал забраните и нещо повече — връзките в живота си, потъваше в малкото жилище на Олга с Шишли като в убежище? С течение на времето постепенно щях да науча повече: Това бе история с романи от Френския културен институт, с вечни шлагери, разговори до късна нощ, светлина на свещи, ухание на парфюм, история, която живееше скришом и беше поддържана жива, и се развиваше. История, която придобиваше значение, благодарение на пълните с надежда дни от „Нотр Дам дьо Сион“, на няколко вещи, спасени от големите салони на жилището до Край кулата, от коридора и спалните, които призори ставали леденостудени, от миризмата на дим от печката… Няколко дребни връзки, отвеждащи до изгубеното време: венецианска ваза с избледнели багри и орнаменти и с леко опадала боя, лъскав великденски козунак, вкусът на филии с кашкавал, запечени във фурната; откриване на живота чрез разговори на езиците на свят, който все повече чезнел, отдалечавал се с всеки изминал ден, малко на немски, арабски, малко на идиш, френски. Чешки сервиз за чай с изгубени някъде негови части, малка гарафа, засияваща в различни отсенки на синьото, щом я държиш срещу светлината, прибори за хранене, имитация на „Кристоф“, пазени за специални дни и специални гости или празнични вечери, неподписан натюрморт, на чийто гръб бил адресът на магазин за рамки в Пера, атлазена кувертюра в тъмносин като нощта цвят, която Олга от девическите си години свързвала с усещането, че спи върху море, празна сребърна фоторамка, за чиято изгубена снимка не бил намерен заместник.

Както от пътищата, свързващи отделните истории, така и при вида на тези предмети неизбежно и съвсем неочаквано възникваха други картини. Как например Олга понасяла причинената й от Анри обида в самотните си нощи, които навярно се опитвала да осмисли с мечти, в тези стаи, с тези вещи? Как при пренасянето в новите стаи спасила от загиване своето девическо време, което въпреки всичко не отмряло у нея? Какво й върнал Анри след дългите години под формата на друга връзка и какво я накарало да признае някои грешки в живота си? Тя превърнала мотото на баща си, който бил доказал майсторството си като шивач чрез търпелив труд в друга страна, в свое: „Не е толкова важно какво възнамеряваме или искаме да направим; важно е какво правим сега“. Когато след годините на разочарование започнала да работи в „дюкяна“, за съвсем кратко време се сближила по неизбежен начин със своя шеф Жак Вентура, приятеля на баща й. На кого и какви думи би могла да разкаже за причините, довели до връзката, която наистина не отговаряла на мечтите й, но през целия й живот се осмисляла от много специални чувства и дълбока обич?

Междувременно вече си мисля, че след всичките тези години, в които както се развила вътрешно, така и еволюирала външно, Олга видяла в лицето на Жак Вентура мъжа на съдбата си, не само забранения любовник, и — при дадените обстоятелства — партньора и доверения спътник, че открила добротата му като нещо специално и затова го възприемала по-скоро като баща. Мосю Жак бе много по-млад от Мозес Бронщайн. Скоро след като започнала работа в дюкяна, загубила баща си. Дори само заради това усещала празнина, съвсем нова самота.

Спомням си. Вечерта, когато реши да ми разкаже живота, по-точно — животите си, Олга потъна дълбоко в миналото. Беше малко разочарована. Разочарована и наранена… С кого обаче бе свързано разочарованието? С хората, които й бяха или пък не бяха позволили да изживее онези дни, или с жената, която бе запазила завинаги жива в сърцето си и която бе решила да приеме случилото се, въпреки цялото предателство? Не мога да преценя. Беше леко меланхолична. Може би от копнеж по отлетелите дни, които не можеше да върне и за които си даваше сметка; от трудно описуемия копнеж по живот, който някак си не бе могла да изживее. Можех да разбера това чувство. Почти всеки човек познава чувството, когато се разделяш или оставяш нещо зад гърба си. Да, тази вечер Олга беше малко разочарована и изпълнена с копнеж. Някак далеч-далеч оттук, може би още малко по-далеч от дните, които бе изживяла, ала въпреки това се усмихваше. Изминалите дни, някои дни бе съумяла да забрави, времето лекува всички рани… Мозес бе починал от пневмония. Пневмония… Абсурдно, сякаш искал да покаже на околните още една абсурдна страна от живота си. Починал като мъдрец, който съумял да остави зад гърба си тези животи, тези хора, сбъднатите или несбъднатите надежди… Да, Олга се усмихваше онази вечер. По лицето й се четеше тъга, която не се опитваше да скрие. Тъга, която се бе натрупала за всичките тези години и още повече я разхубавяваше. На смъртния си одър баща й казал: „Щастлив съм, защото отново ще се събера с майка ти. Толкова ми беше мъчно за нея. Тя също обичаше черно, зная. Много изстрада, но винаги беше до мен“. Олга знаела, а пораствайки, все по-добре разбирала, че това била много дълбоко изживяна история на верността. Онази вечер в онази стая беше още някой, който с усмивка ни наблюдаваше отдалеч.

В Истанбул можеше да се изгубите

Историята на Шварц в Истанбул започнала във време, за което Олга не си спомняла. Пътуващият шивач бил принуден от съдбата да странства все в други ширини. Многострадалната му жена го последвала в този друг живот и го окуражавала, когато се налагало, и двамата се опитвали да се оправят доколкото могат в променената околна среда. В новите дни тези хора, които никъде не можели да се почувстват като у дома си, започнали все по-добре да опознават другите улички, къщи, стаи, зидове, езици, поне да ги приемат. Нови, променени, така да се каже, „спечелени“ дни… Всичко напомняло малко за дългите приключенски сериали, които изглеждали толкова невероятни и нереалистични… Така, както някои хора съчинили един от онези дълги военни разкази, надявайки се, че той може да бъде продължен, написан на друго място. Бежанците от онази епоха, които били запратени в напълно различен живот, в напълно различен град и които можели да се наслаждават до насита на своята „изисканост“ единствено в миналото или в душата си, новите гости, вдъхнали на Истанбул съвсем нови импулси не само с облеклото, но и с прическите, начина на живот, езиците, музиката и танците си, най-вече обаче със своите легенди. Преоткрито било морето с неговите плажове и острови, в първите невъобразими нощи някой и друг накит намерил ново предназначение, голота, хазарт, проституция, накратко: пътуването било популяризирано като новата мечта; и въпреки нарастващата бедност, въпреки всички зяпачи, въпреки контрабандата и бежанците това било и времето, в което тихо и незабелязано се родила нова страна.

По разказа на Мозес била безоблачна, слънчева зимна утрин, която за някои хора, за „другите“ била порядъчно студена. Той тъкмо подготвял за последна проба тъмносиния костюм на мосю Бомпиани. Мосю Бомпиани бил директор на една от онези компании за морски транспорт; след двайсетгодишен брак се развел със съпругата си, за да се ожени за млада брюнетка от Фъндъкзаде. Та в мига, в който Мозес подготвял костюма му за проба, покрай малкото ателие на Бронщайн до „Тунела“ минал мъж в забележителна офицерска униформа, окичена с ордени, и с препасана сабя. Дотук нямало нищо кой знае колко необикновено. В онези дни хората били свикнали да виждат чуждестранни офицери, които се разхождали из улиците на града. Малко след това обаче мъжът се върнал и внезапно изкрещял на немски, все едно изкомандвал войниците си, първо „Achtung!“, а после „Feuer!“ и протегнал ръка във въздуха, сякаш стрелял с картечница срещу въображаема цел: тратататата!… Говорещ немски офицер от чуждестранна армия, който правел странни движения и изглеждал потопен във вътрешния си свят… Тази култура не била напълно чужда на Мозес. Затова не след дълго му станало ясно, че чуждестранната армия била на Австро-унгарската империя. Дали този мъж се бил изгубил в непознатия град, или изнасял спектакъл? В този миг Мозес вероятно не се замислил за странното движение, положително не си задал този въпрос. Но независимо от чувствата или мислите си като човек, изпитал по неволя усещането за чуждост в много форми, не можел да остане равнодушен към друг чужденец, още повече че този „приказен герой“ идвал от изгубения езиков свят на майка му. Ето защо веднага подвикнал нещо на чужденеца. Веднага, с надеждата да изживее нещо ново… Чужденецът се приближил, сякаш очаквал подвикването и сякаш случилото се било напълно естествено, едва ли не нормално. Хладен и сдържан, с учтивостта на добре възпитан офицер… Запознали се. Фактът, че името на необичайния гост, който, изглежда, бил заплетен в много далечна история, било Шварц, направило ситуацията още по-интересна. Тъй като Шварц била еврейска фамилия. Мозес също се представил: като друг евреин с майчин език немски, прекарал важен период от живота си в Одеса. В този миг мислите му навярно се отплеснали към неопределено безименно място.

Но, честно казано, най-интересната част от историята настъпила, когато Шварц взел да разказва какво бил „препатил“… Заради съвместни маневри със съюзниците армията пристигнала в този град, за да се подготви за войната, която един ден със сигурност щяла да бъде спечелена, но щяла да продължи още години наред. Някое време останали там. После… Това „после“ се намирало във време, за което не можел да си спомни. Неочаквано се решило да се върнат във Виена, него обаче го забравили в този град, в който изобщо не знаел какво да прави.

Според думите на Мозес, който като дете бил научил немски от майка си, Шварц говорел отлично немски, но със странен акцент. Оттук би следвало да се допусне, че гостът бил кореняк виенчанин, тъй като жителите на тази столица на културата били образовани. Тук пред Мозес се открила възможност да си припомни изгубените мечти. Да поговори за онези улички, онези кафенета, онези гори, операта, валсовете, Франц Йосиф, за които майка му пеела песни в някои нощи. С други думи, имало много причини да се заинтересува по-подробно от госта. За жалост обаче, доколкото зная, не поговорили, не можели да поговорят за това. Под влияние на претърпяното ужасно сътресение забравеният в Истанбул Шварц бил загубил почти изцяло паметта си; дошъл при Мозес като забравен някъде гост. В живота му нямало нито място, нито някакви имена на хора, които да дадат опорна точка. В онзи ден и в последвалите дни Шварц говорел само за огромно имение, което се намирало в друга страна, някъде в Полша. Онази вечер отишли в дома на Мозес. Ева също чула историята. С видоизменения, допълнени или забравени подробности… Вечерта била последвана от много дни, дните — от много вечери. Вечер си приказвали за отминали истории. Щом заговорел за своята история, Шварц всеки път споменавал нов детайл. Тогава винаги сякаш дирел определено място. А те винаги го питали дали иска да се върне в своята страна и в голямото си имение в Австрия или Полша. Той не отвръщал, само леко се усмихвал. И поглеждал бронзовата статуетка на кон, изправен на задните си крака, която Ева била донесла от Рига, от детството си, и която била на масичката до креслото му. Изглежда, потъвал в дълбоко минало. „В летните вечери земята миришеше много хубаво. Как копнея за там…“ — казвал.

Обърнали се към посолствата, за да върнат Шварц отново в неговата страна, неговия дом, неговото семейство. Но въпреки всички усилия опитите не донесли успех. Разполагали с твърде малко информация, за да стигнат до определени служби или определени хора, понеже гостът им явно бил изгубил заедно с имената и всички ключове…

Ето как тази невероятна история започнала с безизходица. След известно време въпреки всички възможности, въпроси и дори съмнения трябвало да приемат факта като такъв, респективно след толкова много животи той трябвало да си създаде абсолютно нов живот всред други животи. По-късно Шварц неочаквано щял да бъде приет с разказа си в един съвсем различен разказ със съвсем различни хора и с онова, което бил преживял и което тихо и кротко представял като свой живот, щял да си спечели името на друг герой или странник на съдбата. Щели да го уважават, подкрепят и разбират. Въпреки всички възможности и съмнения този разказ бил продължен съвместно, а изходната точка била забравена. Независимо от стъпките, предприети в онези дни, за да помогнат на Шварц за старта в нов живот, тайно се задавали въпроси. Да речем, доколко това, което разказвал, отговаряло на истината или фактите. Дали пък не бил авантюрист с абсолютно измислена история, който се бил изселил от родината си и мечтаел да живее като аутсайдер в друга страна, в далечния Ориент? Дали по време на бягството си този авантюрист не търсел ново семейство, където всяка вечер да му сервират супа, убежище, отдалечено от всичко дотогавашно? Въображението винаги ни зове към други разкази… Онова, което разказвал или намеквал, може би ни конфронтира с историята на един капитан от артилерията… Дали не било допустимо ужасяващата военна ситуация, страховитият оръдеен грохот, нощите на смъртен страх или евентуално видът на умиращ приятел, който му оставил завет, да са станали причина за затварянето му в неговия собствен свят? Близко до ума било, че е изживял душевен срив, лудост, отхвърлено от другите отклонение от пътя. Не било изключено историята да е протекла и другояче, а именно: един командир решил да забрави, да остави, да изостави на произвола на съдбата в Истанбул един лабилен войник, който с агресивното си държание предизвиквал все по-големи размирици в батальона, вместо да го осъди и накаже или да го държи под наблюдение, под контрол при лоши условия.

От друга страна, може и да се опитаме да се намесим в историята на един отдавнашен, останал в далечното минало живот, ако рискуваме да тръгнем по друг път. В тази опасна игра той щеше да се преструва, че не е живял живота си. Дали тогава оставането му в Истанбул, в чуждия град би могло да се изтълкува като един вид отмъщение? Ако човек с цялата си душа желае да забрави нещо, с течение на годините май успява. Без съмнение цената на този процес е висока. Но животът понякога показва, че може да излезеш от тази дълга борба и като победител. След всички тези размишления сега ми се иска да си представя Шварц като протагонист в разказ, който все някак и все някога в истанбулския си живот е успял да се надсмее вътрешно над „онзи живот“. Следователно в тази история имало живот, който трябвало да бъде забравен, отречен. Живот, който се искало да бъде забравен, отречен и прекратен… Този живот, за който другите постоянно искали да научат нещо, който от време на време искали да проучат с различни средства, нещо повече: на който едва ли не държали както в драмата с „пътника без багаж“… Бягство от любима, от вероломство — това би могло да стане тема на евтина, изтъркана, лоша пиеса. Би могло обаче да се говори и за трагедията на поетично настроен младеж, който, тясно свързан с традициите, разглеждал връзката едва ли не като екзистенциален въпрос, като причина за това, че расата му не е загинала въпреки вековните тежки условия, болки и несправедливости, но се опълчил срещу баща си в името на друг идеал. Бащата като протагонист в този разказ възнамерявал да остави на сина си фабриката, която построил и защитавал „със зъби и нокти“ от всички други възможности в живота, по-точно: изобщо не можел да си представи друг вариант и отгоре на това смятал всичко за голям подарък. Може би Шварц се надявал да успее като поет, за да направи няколко крачки по мечтания път или да се спаси поне малко от тази изтъркана история, вместо предложената му професия на индустриалец и свързания с нея стил на живот да прекарва всички дни и нощи в имението, където родителите му ходели най-много веднъж-дваж през лятото. За да сбъдне мечтата си, искал да изживее тези малки безкрайни мигове и да не сподели съдбата на хората, пропуснали тези мигове. И така, отчитайки историческите обстоятелства и изискванията на традициите, поел бремето на голяма, тежка битка с баща си. Тъкмо вече виждал, че ще спечели битката, и се почувствал много далеч от цялата цивилизация, затова пък близо до желания личен живот, когато земята била завладяна от враг, от чужденци, окупирана от хора от друг народ без надежда за оттеглянето им. Ето защо не се стигнало до живот с любимата и децата, които би пожелал да имат. И по тази причина ние с всеки изминал ден все повече дръзваме да определим авантюрата на онзи човек като акт на доброволно изчезване.

Според мен Шварц знаел въпросите, които всъщност трябвало да му зададат, а вероятно и верните отговори, въпреки всичко, което бил загубил. Но доколкото разбрах, по онова време всички били решили да не задават въпроси или да запазят въпросите в тайна. Та нали гостът, пътникът, предприел дълго пътуване, бил герой на разказ, в който участвали и те, той не бивало, не можел да отиде другаде, след като току-що бил влязъл в живота им. Заедно с „магията на съдбата“, с надеждите за съществуването на онази изгубена страна, подхранвани, отлагани заради изгубената страна, през дългото историческо развитие в природата на онези хора бил вкоренен стоицизъм, вкоренен в понасяната търпеливо и предавана на поколенията лоша слава на техния живот, в техните взаимоотношения… Затова ми се иска да повярвам, че никой не е попитал къде в Истанбул е бил Шварц междувременно, през всичките нощи, седмици и — кой знае — може би месеци между своето „забравяне“ и момента, в който влязъл в ателието на Мозес. А това е един от ключовите въпроси, който би ни отвел в сърцевината на тайната. Само че всички те много добре знаели, че от това зависела и част от собствения им живот, че не задавали един на друг определени въпроси…

Има и още една, иска ми се да предположа, напълно реална ситуация. Представям си, че сцената се разиграла една вечер, когато Шварц след много години повдигнал едва-едва завесата пред Мозес и Ева и неочаквано споделил в така любимия си метафоричен стил малко информация, скрита, така да се каже, между редовете, споменавайки незначителни детайли. Неочаквано, доколкото животът следвал напълно естествения си ход, много неща били намерили местата си и тези факти изглеждали все по-малко странни. На чаша чай, който се запарвал на печката и бил изпит в късен час, в един от все по-множащите се разговори още веднъж да разгърнеш пред погледа онова време… За Мозес чаят бил таен мост към по-раншния му живот, към детството му. Затова, каквото и да ставало, задължително се сварявал всяка вечер. Чаят, който тримата пиели в дома му край кулата, им отварял вратата за друг разговор, друга привързаност. Шварц, Ева, Мозес… От определен момент нататък по време на дългите си разговори знаели много добре защо били заедно, защо това им било необходимо. Така и не посмели да проучат, да издирят с въпроси същинската причина; може би понасяли преживяното като друга съдба, но от ден на ден разбирали все по-добре онова, което трябвало да разберат. Олга, която помнеше онези вечери като зрителка, многократно насочваше вниманието ми към този факт, докато разказваше историята. От нейните разкази схващам и колко естествено е било за всички участници тайното разбирателство, че там всеки е участвал, е искал да участва в историята с цялата си душа. За да се намери на Шварц подслон малко след първото му посещение, а после и работа, която да му осигури прехрана, бил мобилизиран буквално целият кръг от познати. В това няма нищо чудно. Това бил състрадателният поглед на чужденци, които искали да помогнат с нещо на друг чужденец. Ако разгледаме от този аспект разказа, случилото се, всичко е било много по-просто, отколкото е изглеждало.

Корабите на Карло

Мозес имал приятел на име Карло, лоцман в Босфора, който, както се хвалел, освен идиш говорел още тринайсет езика и постоянно вонял на алкохол, но никога не бил пиян. Както научихме от мълвата, този малко странен мъж, смятащ, че човек може да изживее истински приключения и любовни истории само в морето, на младини подарил сърцето си на девойка на име Силвия, която като него имала руски корени. Всичко започнало на празненство, на което били поканени двамата. Там в разговор с нея изразил убеждението, че при съставяне на менюто полските евреи проявявали по-лош вкус от руските евреи. Оказало се, че девойката интуитивно се съгласила с него и изявила желание да открият заедно нови неща. Така се разгарят някои връзки или родените от надеждата за връзка недоразумения. Може би затова толкова бързо стигнали до момента, в който се замислили за сватба. Започнали приготовления, определени били дати и направени уговорки за новия живот. Само че тогава Карло най-неочаквано получил прощално писмо от Силвия, в което тя най-сърдечно го молела за прошка.

В писмото си Силвия казвала, че по причини, които не можела да му обясни, се налагало да замине за Аржентина, нямала друг избор. Трябвало да подкрепи баща си, който изгубил имуществото и честта си, а тя била единствената жена, която била в състояние да му помогне. Понякога животът вкарвал хората и в много опасни взаимоотношения. Сега били времена, в които смелостта била подложена на изпитание. Решенията, взети в такива времена, щели съвсем незаслужено да засегнат някои хора. Това била вероятната причина за угризенията, които цял живот съпровождали някои връзки. Оставала само надеждата един ден да получи прошка. Един ден, след като поживеели с други хора…

Едва-що получил писмото, Карло хукнал при Силвия. Търсил я къде ли не, ала не я намерил. Нищо не научил от съседите. Внезапно усетил, че всички знаели нещо, но предпочитали да не го кажат. На следващия ден отишъл на кея. След като цяла нощ бродил по улиците и площадите, където се разхождал със Силвия, стигнал на кея в момента, в който корабът напускал пристанището. Силвия и баща й били на палубата, и двамата изглеждали много потиснати. Махнали му. Силвия извикала на Карло: „В никакъв случай не тръгвай след мен. Няма да ме откриеш в големите градове. А дори да успееш, видяното няма да ти хареса“. Казвайки това, явно се опитвала да прикрие силната си мъка и безизходица. Бащата я държал за ръка с наведена глава. Карло и Силвия се гледали, докато се загубили от очи. Карло не можел да промълви нито дума. Нито дума…

По това време Карло работел в счетоводството на голяма компания за морски транспорт. Обичал да гледа през прозореца минаващите по Босфора кораби. След онази случка поискал да бъде по-близо до корабите. На директора, мосю Лазаро, който винаги се отнасял бащински с него, обяснил, че не можел повече да работи в счетоводството, зад бюрото, морето го зовяло и имал желание да стане лоцман на Босфора. Тъй като имал малка лодка и повече или по-малко познавал професията, надали щял да се затрудни да сбъдне желанието си. Пък той, мосю Лазаро, можел да използва връзките си, за да задейства нещата. Според мосю Лазаро само последното изречение на Карло било правилно, респективно убедително. Със сигурност можел да използва връзките си, за да даде едно рамо на Карло, когото обичал като син. Но дали и решението било правилно? За какво му било да гони химери, като тъй или иначе можел да напредне в службата? Карло казал, че нямал нужда от повече пари, просто искал да гледа Истанбул от друга перспектива. Поспорили. После забелязали, че застъпват непримирими становища. Преди да предприеме необходимите стъпки, мосю Лазаро пожелал да поговори с майката на Карло. Двамата и бездруго били свързани от години чрез нещо много тайно… Не било трудно да се отгатне какво ги свързвало, понеже той помагал на отрасналия като полусирак Карло да получи образование, а и за други работи. С времето Карло си бил научил добре урока и ги оставял насаме за важните им делови разговори. Така постъпил и сега. След доста време те влезли при него и казали, че били съгласни да му помогнат да сбъдне желанието си.

След това Карло бил години наред лоцман в Босфора. Дълги години наред… За да е по-близо до корабите, които идвали от далечни морета в неговото море… За да бъде първият човек, пресрещнал кораба, който връщал Силвия… Само че Силвия не се върнала. Как живеела там — това никой не знаел и не научил.

Жилището, което Мозес намерил, за да подслони Шварц, било квартирата на един негов странен приятел. Карло много отдавна вече не ходел там. По онова време предпочитал да нощува на лодката. С всеки изминал ден пиел повече и говорел по-малко. Мозес го навестил и му описал положението на нещата. Карло първо замълчал, после казал: „Познавам пътешествениците. Щом е дошъл дотук, значи си има причина“. Шварц можел да остане в жилището колкото желаел. Било апартамент в Юксеккалдъръм, на стръмна пресечка под Венецианската кула, просто запуснато, малко, с оскъдна мебелировка, жилище, което издавало или по-скоро искало да издаде на влезлия в него какъв живот е бил живян тук. Тъй като от години стояло празно, налагало се да го пооправят. Това задължение възложили на Ева, която за кратко го направила обитаемо.

Моето имение е моята самоличност

В онези дни, когато всички правели нещо за него, Шварц сто на сто също имал желание да направи нещо за себе си. След като жилищният проблем бил решен, намерили му и работа като помощник в дюкян, та, от една страна, да се занимава с нещо, а от друга — с получените бакшиши да посреща дребните си нужди. Благодарение на своя идиш бившият капитан от самото начало успял да спечели доверието на мнозина по-бързо отколкото други хора. Това била най-тъжната част от разказа и все пак, както ми се струва, обрисувала най-добре Шварц. Както се говорело, бил се примирил не само с предложения му живот в новия „роден край“, но и с всичко, изисквано от работата му като помощник, с голямо старание, с неизменна усмивка. Човек би трябвало да се замисли за значението на тази усмивка. Път, изминат от широките улици на Виена, където по мнението на някои хора дори тротоарите свидетелстват за култура, до Изтока, до пристанищния квартал на град, който за някои хора си оставал символ на съблазните, до стръмните улички със стъпала, където в забранените любовни гнезденца — за хората с предразсъдъци — се изживявала мръсна любов, която обаче навремени била по-чиста от любовта на доста други хора.

След всичко случило се и след осмисляне на преживяното би могло да се каже и че Шварц си създал остров в един далечен град и тихо и кротко понасял своето изгнание. И все пак, въпреки цялата си самота — която никой не знае как изживявал — по думите на Олга някак успял да намери „онова семейство“ в този град. Още от първата вечер, когато дошъл с баща й и разказал историята си, Шварц дълги години се радвал на правото да получава топла храна и топли чувства в онзи дом. Почти всяка вечер идвал в онзи дом… Почти всяка вечер, сякаш за да не пропусне малкия ритуал. Обръщал голямо внимание на семплото си облекло, умеел да преправя износените чужди дрехи и се стремял винаги да бъде чист и спретнат. Дълги години до деня, в който внезапно умрял в „своя дом“.

Както го описваше Олга, Шварц изживявал сред тези хора честта да бъде приет. От никого нищо не искал. И все пак междувременно трябва да отчетем важен детайл, който ще ни даде възможност да проследим по-нататък мечтателната измислица на друг разказ. Както Олга спомена с лека усмивка в един от разговорите, имало един Шварц с особена слабост към вратовръзките. Неведнъж наблюдавала как тайничко измолвал вратовръзки както от баща й, така и от други хора, които смятал за близки. Нямало начин да се открие откъде идвала тази слабост. Противно на всичко, което бил разказал, показал и дори преживял, това вероятно било дребна индикация за нещо скрито, потулено дълбоко и назад, за някакви неща от сцените на дългата драма. През всичките тези години странният чужденец на практика не напуснал нито веднъж своето пространство, своя „остров“. Бил приеман такъв, какъвто бил както от околните, така и от служителите по сигурността, които през Втората световна война често извършвали проверки на самоличността по улиците и подлагали мнозина на силен натиск. Това според мен била и най-горчивата сцена от драмата. Шварц, който бил без самоличност и който не се криел зад идентичността на дадена държава или не можел да се почувства в безопасност там, при поискване на паспорта винаги показвал направена много старателно собственоръчна рисунка на далечното имение. Това без съмнение било игра. Игра, в която всеки изпълнявал различни роли, в името на различни значения, разочарования, безизходици и несбъднати мечти. Моето имение е моята самоличност. Моето имение е моята същност… Дали това не било същевременно и някакъв вид протест — безмълвна, скромна морална проповед за всички онези, които не можели да живеят, без да се крият зад групировки, обединения, било то вероизповедания, идеологии или нации, зад такива житейски концепции, използвани като маски, за да намерят зад тях смисъл или нещо повече: да предявят дребни претенции?

Случилото се през тези дълги години според мен обяснява не само решителността, с която Шварц носел кръста си, но и че в онзи дом трябва да е намерил място, на което не бил подлаган на разпит. Дълбокото, приемано безусловно мълчание в този дом сякаш родило непрекъснат друг разговор с познати, ала недоловими думи. Разговор, който в някои много специални моменти конфронтирал тези трима души с тяхната безизходица, а оттам и пленничество, с границите, в които се блъскали, с тяхната житейска нагласа. Историята, която довела Шварц в Истанбул или пък го срещнала с малкия остров, била ефектна, но сякаш по някакъв начин се основавала на скрита лъжа. Спомняйки си Бронщайнови, не ми изглежда много правдоподобно да са толерирали лъжа, която все някога, рано или късно неминуемо щяла да бъде разкрита, забелязана или усетена, без да го споменат поне веднъж. На смъртния си одър Мозес доверил на Олга с няколко загадъчни изречения, наподобяващи завет, коя била причината за оставането или невъзможността за тръгване, реалността, която ги принуждавала да живеят заедно. Днес вече мога да интерпретирам значително по-добре тези думи, респективно смятам, че мога да ги вмъкна в съществен момент от живота им. Ева и Шварц изживявали страстна любов, толкова дълбока, че не бивало да се споменава и да разцъфтява на воля, а само да се изстрадва с погледи, търпение, мълчание… Мозес също виждал факта. Това било странно споразумение, което придобило още по-голямо значение поради мъките и в което всеки знаел всичко. Ева виждала, че Шварц я обича, Шварц знаел, че Ева го обича, Мозес знаел, че Шварц и Ева се обичат, а те знаели, че Мозес знае всичко. Докато всички оставали на местата си или поне така изглеждало, но били безсилни да превъзмогнат нещо, една разяждаща любов, подхранвана от разкаяние и копнеж, се задвижила и устремила към съвсем различно място… Разбираемо е, че години след смъртта на Шварц и Ева Мозес си спомнял за връзката с известна благосклонност и същевременно мъдрост. Изглеждало така, сякаш Шварц винаги ходел в онзи дом, за да изживее нещо изгубено. Нещо изгубено… Та получавайки топла супа, да не изгуби и другото време, поне не „това време“… Колкото до Ева, в този свят на мълчание тя казвала или се опитвала да каже на Шварц с погледи, а в „специалните дни“ чрез облеклото и ястията, които приготвяла, че в действителност е само негова. Представям си сцената. На рождения ден на любимия Ева се обличала изключително елегантно, полагала голямо старание да изглежда красива… Това бил един от малките празници… Един от малките безмълвни и тайни празници, на които искали да се насладят до насита… Естествено, Шварц не знаел истинската си рождена дата, не я помнел. Та нали това било едно от правилата на играта. Ето защо заради него, заради тази игра, респективно заради новия му живот бил измислен нов рожден ден. Последният ден от празника Ханука. Така че според християнския календар всяка година рожденият му ден се падал на различна дата. А и тогава се палели ритуалните свещи. През всичките години за това се грижел Шварц.

„Аз съм само твоя.“ Думи, които така и не били изречени, които останали в сърцето, които не изригнали навън… Нима е било възможно така да се изживее любов? Зная, че някои ще отговорят с „да“, други с „не“. В края на краищата отговорът на този въпрос — или нашето схващане за него — е показателен за отношението ни към живота. Така било и за тримата. „Аз съм само твоя.“ Дори когато не изживяваш или не можеш да изживееш това. Според мен най-възхитителната страна от този любовен триъгълник била, че всички останали верни един на друг, не извършили предателство, нещо повече: даже не се опитали. Сега се сещам, че разчиствайки жилището след смъртта на Шварц, Ева запазила само рисунката на имението. Рисунката, по-точно казано — картата на едно бягство, на едно изгнание, сигурно се е изгубила заедно с Ева… По начин, подобаващ на Шварц, не изгубените му мечти… Как иначе да обясним тази привързаност, продължила до края, дори отвъд смъртта?

За пръв път се стоплих

Бягства, изгнания, срещи… Навярно тези са ключовите думи на дългата история, която Шварц бе изживял в Истанбул, в квартала Край кулата, без много хора да са известени. Разказът, който Мозес и Ева, водени от своята сърцатост, се бяха опитали да издържат и който аз въз основа на информацията и въображението си обрисувах, сега се връща при мен с някои варианти, граничещи с глупостта. Отново и отново умувам как да разбера, да осмисля случилото се. Може би Шварц бе оставил някъде семейство, което го чакало дълго и не го забравило. Може би там всяка година на определен ден, например рождения му ден, на тамошния му рожден ден, уреждали скромно празненство за безследно изчезналия, за когото не вярвали, че ще се завърне от войната. Скромно празненство… Време за скромна молитва, отговаряща на традициите… За син, брат или — кой знае — може би любим, за когото вярвали, искали да вярват, че се е преселил в отвъдното. А Шварц още пълни трийсет години бе изживявал — в съвсем различно кътче от света, непознато за тези хора — съвсем различно време, съвсем различна история, знаейки, че е последна. Въпреки болката на онези, които го обичали, може би го чакали и смятали, че е загинал далеч от тях. Това беше обстоятелство, което толкова подхождаше на Шварц и неговия поглед върху света и живота…

Друго едно чувство за глупост, мисля си, трябва да е изпитвала Олга в последните дни на друга история, в последните си мигове, ако е уместно да се каже. Това ми хрумва, като се сетя, че Мозес е починал от пневмония. Олга разказа, че откакто се помнела, баща й никога не обличал палто, когато излизал на улицата в онези мразовити зимни дни. Дори когато валял сняг. Слагал само сако и на въпроса на хората дали не замръзва, отговарял: „Да замръзвам ли? Ами, потя се!“. Човек от студен климат… Та кое зимно време, какво стоене навън, на улицата би могло да му се види чак толкова студено след останалите далеч зад гърба му зими? Фактът, че Мозес се потял в лютия мраз, несъмнено имал нещо общо със съпротивителните сили, придобити в онези дни. Ала животът понякога си прави неочаквани шеги. Тази болест била първата му настинка.

След смъртта на баща си Олга трябвало да вземе важни решения, за да стъпи на краката си, нещо повече: за да се наложи като личност. Безспорно послушала историческия глас на вътрешна миграция, който я накарал да смени старото жилище до Кулата с малкото жилище в Шишли, когато взела със себе си някои ценни за нея мебели, с които не можела да се раздели. До каква степен обаче усещала, че когато заедно с други направила крачка към един нов Истанбул, е почукала на вратата на нов живот? Както разбирам, тогава и мосю Жак навлязъл в живота й, за да не го напусне повече. Човек трябва да разбере страховете в самотните й нощи… Онези домове, онези улички, малките надежди била оставила при онези хора… Новите стаи очаквали нова песен… Песента за нова, напълно различна връзка… Съвършено друга връзка, която ще накара хората си да преживеят ново пленничество и повече дистанциране от традиционните нравствени правила. Дали по онова време Олга можела да види, още по-важно — искала да види това?

В новия дом се опитала да направи новата самота в дългите нощи малко по-поносима, като препрочитала старите си книги. Мислела не само за баща си, когото опознала едва толкова късно, а и за Анри, с когото усещала, че е изживяла голям „водовъртеж“. Мислела и за брат си, когото не била виждала и никога нямало да види, който от време на време й пишел, за да възкреси един далечен свят на мечтите, и копнеела за някого, на когото наистина да се довери. Знаела, че е невъзможно. Невъзможно… А нали тогава това били мъжете й… Отдалечените един от друг и от нея мъже… Навярно затова от определен момент нататък усетила, че е в задънена улица или пред трудно определима пречка, за чието преодоляване се изисквала малко смелост. Навярно затова си водела дневник, който на никого не показвала, и пишела писма, които никога не изпращала. Всички тези текстове били на френски. Когато го чух, не се изненадах. В края на краищата за нея френски бе езикът на свободата и — като се сетим за дните в „Нотр Дам дьо Сион“ — езикът на надеждата. Тогава сестрите виждали в нея момиче, което ще поеме по пътя към велик живот. Това бил източник на известна самоувереност и на гордост, основание да вярва в себе си, да не изгуби тази вяра. Фактът, че един прекрасен ден бе унищожила всичките си текстове, ме натъжава най-много, нещо повече: той ни конфронтира с една празнота и поражда усещане за пропуснат шанс. Никак не е лесно да се вярва. Тъй като Олга, която познавах, бе човек, отдаващ значение на спомените си, на преживяното в миналото, нещо повече — тя обичаше да си спомня. За нощта, в която „ликвидирала“ бележките си, каза — интересното бе, че го каза по този начин — „Когато ги изгорих в печката, имах чувството, че изгарям себе си. Но за пръв път от много години се стоплих“. Не съм забравил думите й и до ден-днешен ги тълкувам различно. Защо го е направила? Сега ми хрумват няколко възможности и съответно различни истории. Може би по молба на Анри в последните му дни в старческия дом, та никой да не узнае какво са изживели заедно. Това желание да остави колкото се може по-малко бодливи камъчета на света след раздялата си с него може би е възникнало у най-близкия й човек от чувството на огорчение след многобройните провали и разочарования. Мечтата за раздяла с този свят, без да остави следи… Макар да е известно, че все някак ще продължи да живее в мислите, във въображението на другия… Естествено, тази ситуация не се среща често. Навярно всеки иска да остави дори малка следа. Но и огорчението, изпитвано от Анри, не се среща често. Той изпитвал трайно огорчение, засилено от цената, която платил; по всяка вероятност не съумял да преглътне, че е изоставен и забравен след такъв живот с толкова много хора. Цената била платена. Наблюдателите на тези победи, успехи били обезщетени с пари. Само че Олга беше от жените, които знаеха какво е вярност и бяха способни да я изпитват и проявяват докрай. И всъщност беше видяла това, което е искала. Затова е изгорила, може би е изгорила бележките. Уви, така за нас остават неизвестни много подробности относно тази история. При тези посещения беше видяла това, което всеки искаше, можеше да види.

Друг един разказ би могъл да започне с дребна лъжа на Олга. Може би никога не беше писала дневника и писмата, може би „писателството“ й беше част от мечтана самоличност. Понякога беше обичайно да се появяваш, да искаш да се появяваш пред другите с онова, което не си могъл да осъществиш.

А може би с този разказ Олга, независимо от всички споменати вероятности, е целяла да подтикне и нас към издирване. Кара ме да кажа надеждата, че един ден, след определени смъртни случаи, някой все пак ще намери писаните години наред с постоянство писма, надеждата, че са скрити някъде. Дали ако един ден ненадейно намеря тези дневници и писма или някой непознат ми ги донесе, ще напиша този разказ по друг начин? Може би. Нима не сме били свидетели как някои разкази са съдбовни за други разкази, а най-вече как героите на онези разкази наново тръгват към героите на други разкази?

Евита остана завинаги в Мексико

Винаги е имало „съдбовни“ един за друг разкази, които биват вкарани неочаквано в други разкази от неочаквани герои и пораждат нови житейски пътища или мечти. От този вид според мен е разказът, който в една от самотните нощи навлязъл в живота на Олга и който с времето се превърнал от само себе си в приказка. От чутото заключавам, че след като се заселили в Истанбул, Бронщайнови дълго време си кореспондирали с останалия в Александрия Яков. Когато Олга разказваше за часовете, прекарани в четене на писмата, ми се стори, че й се искаше да извика в настоящето си нещо, което не можеше да дефинира. Знаех, че и тя донякъде бе приказно създание. В други животи тя самата бе създавала приказки. Освен това на прага на други животи си беше създала друга приказка за себе си. Както ми се струваше, имаше куража да подири съдбата си на съвсем различно място, и този път това, което се стремеше да преживее, беше част от приказката на свой роднина, който преди нея бе отпътувал в съвсем различен живот.

В писмата, които написал на сина си, Мозес се постарал да му обрисува шансовете, предлагани от новия град, и му казал, че се е появила на света, в „техния свят“ сладка сестричка. Че много съжалявал, задето го е оставил там, че семейството трябвало да се събере въпреки всички обстоятелства или при всички обстоятелства. От своя страна Яков отговорил на всички тези покани, че му било много мъчно за семейството, че му се искало да прегърне сестричката си, но бил ангажиран с някои работи, връзки в Александрия, нещо повече: заради взаимоотношения, за които не можел да говори, се налагало да замине за Мексико. Задоволил се само с обещанието, че един ден сто на сто щял да дойде при тях, за да види тези вълшебни Босфора и Златния рог, които познавал от картички. Това били „разговори от далечно разстояние“, в които живеели и били поддържани живи скрита нежност, неизгубена привързаност… И все пак над всички думи тегнела неразбулената тайна, която пораждала леки подозрения у четящия писмата. Думите на Ева, повтаряни от време на време: „Той все се опитваше да ми каже нещо, имаше нещо, което някак си не можеше да каже“, подсилваха още повече това чувство. Един ден Яков се изселил в Мексико, както бил обявил. Така се казвало в писмата.

Така въз основа на картините, възникващи от писмата, в дома на Бронщайнови била родена и с усилия поддържана жива легендата за изгубения син. Та нали хората там, по широкия свят, в далечните страни живеят, като разгръщат мечтите си до мястото, където ги отвежда въображението, и така прикриват болката от липсите, неволята и я превръщат в макар и малка надежда… Доколкото разбирам, и Олга навлизала все по-дълбоко в тази приказка, а в писмата до семейството си Яков понякога специално правел сестра си съпричастна на някои моменти от своя живот в Мексико Сити. По думите му живеел в много голяма къща, наподобяваща малък замък. Имал семейство и любима дъщеря. Не можел да пише често за известни „делови взаимоотношения“. Но щял да им пише, като му дойде денят, в който щял да им напише всичко важно. Страната, в която живеел, била коренно различна. Дори евреите можели да изповядват открито своята еврейска същност. Само някои взаимоотношения били опасни, можели да бъдат опасни. Но това било част от живота. Част от живота… Както в много други страни по света… А животът на богатите, на хората от върхушката бил съвсем различен живот. Живот, който не можел да бъде разбран и описан, ако не бил изживян.

Тази кореспонденция продължила години, дълги години. Много след като Ева починала в старото жилище до Венецианската кула с болката, че не е видяла сина си отново… В онези нощи Мозес пиел малко повече чай от обикновено. Олга, която искала да повярва, че е оставила Анри далеч зад гърба си, поела със съвсем бавни крачки към нова забранена връзка, за която не казала на никого, дори на баща си. Един ден писмата, които и бездруго идвали рядко, секнали напълно. Въпросите останали без отговор. Определени очаквания се оказали напразни. Не дали резултат също и издирванията на познат на Олга, работещ в американското консулство. Без съмнение там, в чужбина някои неща, които не можели да се разкажат, били претърпели провал. Някои неща били претърпели провал и не можели да се разкажат, тези в Истанбул не бивало да знаят за тях. Неща, които щели да потвърдят опасенията на Ева, породени от майчините предчувствия, които щели да ги пренесат и към останалите, макар и издалеч. Това била нова празнота, съвсем различен копнеж или чувство на изоставеност, което — както много чувства в този дом — не обсъждали, а изживявали, по-скоро: споделяли. Щом писмата престанали, колкото по-малко се опитвали да говорят за Яков, толкова повече се стараели да го превърнат в герой на далечен, по-скоро чужд разказ. А героите на разказа от Истанбул подхранвали чуждостта със своя копнеж. Олга достигнала много деликатна граница. След като не можел да продължи мечтата си дори с писма, у баща й се възродило усещането за поражение, респективно неочаквано се върнали угризенията на съвестта. Имало ситуации, в които било по-добре да не се говори, в които мълчанието се превръщало в друго говорене. Не било никак лесно да се носи любовта, да се носи докрай. Нямало нужда от много думи, това леко отклонение от пътя си личало в редица постъпки или картини.

След като затворил дюкяна, баща й продължил да шие евтини сака на познати. Когато като пенсионер се изтягал на канапето, за да си почива, с часове разглеждал старите фотоалбуми. Всичко било събрано в тях. И Одеса, и Рига, също и Александрия, кейове, дюкяни, улици, лица, мигове, детайли, които били изгубени и останали неизвестни на никого. Там бил и градът, който променил хода на живота му и неочаквано го помамил в друго време. Този град го срещнал с Шварц, с величието на всеотдайността. Също и затова разговорите със снимките били неговите истински разговори, най-истинските. Както често ставало при такива случаи, Мозес се оттеглял във вътрешния си свят; и без да забележи, че Олга го гледала, понякога се смеел, понякога тихо плачел, говорел с „онези хора“ понякога на руски, друг път на идиш, понякога на двата езика или на смесица от всички езици на градовете, в които бил живял. След тези разговори се случвало да поиска чаша чай от дъщеря си. Тези часове постепенно се превърнали в религиозна церемония. В малка молитва… Сякаш подготовка за ново, неизвестно пътуване. Един ден Олга щяла да стане свидетелка на такава подготовка и при друг любим човек. Ала за това били нужни време и други фотографии.

Що се отнася до факта, че някои разкази неочаквано се връщат при хората… Една вечер, когато вече смятала, че напълно е свикнала със самотата, Олга намерила писмо под вратата си. Писмо от Мексико, написано на английски. В него имало и снимка. Мъж, който много приличал на баща й, гледал с лека усмивка към обектива заедно с млада жена. С лека усмивка… Сякаш искал да скрие зад усмивката дълбока тъга. Сякаш с погледа си, само с погледа си искал да каже нещо на тези, които щели да го видят, да го разгледат по-късно. Разказвайки за мига, в който разгърнала писмото и съзряла снимката, Олга сякаш го изживя наново. Развълнувана, без да може да крие треперенето на гласа си. Снимката била на брат й Яков, когото никога не била виждала и който живеел на другия край на земята, и на племенницата й. Младата жена се казвала Евита. Писмото било от нея. Евита пишела, че писмото било много закъсняло, знаела това, че баща й починал пред две години и че горяла от нетърпение да се запознае не само с дядо си, за когото слушала толкова много, но още повече с леля си, която по-скоро смятала за своя по-голяма сестра. Това, че се казвала Евита, бил детайл, който притежаващите известни исторически познания в никакъв случай не можели да пропуснат. На испански Евита значи „Евичка“. В страната, в която бил роден Яков, родителите кръщавали децата на родителите си само при едно условие: ако те вече не били между живите, казано другояче, ако били изгубени завинаги. Кой знае, може би, за да ги възкресят… Олга така и не разбрала дали брат й останал верен на традициите или религията. Но това вече не било важно. Научила само, че когато се родила Евита, майка й била още жива. Дали зад това се криела обикновена случайност или друг премълчан факт, който би обяснил оставането му там? Доколкото зная, Олга не получила отговор на този въпрос. Не открила каквото искала да открие, но доколкото зная, това неочаквано писмо отворило врата за друг, нов свят на мечтите. Писмото не само довело до обикновена кореспонденция, а поради своята особеност било и малък призив за продължаване на историята от друг момент и с други герои — въпреки всички раздели, разстояния и загуби по пътя. За двете самотни жени, живеещи в различни страни на земното кълбо, се появила възможност за друг език, нещо повече: с нова надежда. Олга открай време умеела, по-скоро искала да превръща мечтите в ново начало. Ето защо не е изненадващо, че се впуснала в тази история с цялото си сърце, с миналото и душевността си. През всичките напредващи, отминаващи години поддържала търпеливо кореспонденцията, въпреки че хората и местата в живота й, а с тях и самотните й нощи се променяли.

Евита разказвала историята си с подробности и по своя воля. Седем години била омъжена за колекционер от Венесуела и после се развела, защото не можела да изтърпи някои обстоятелства. От този брак имала четиринайсетгодишен син. Чак четири години след развода се решила да започне връзка с колега от училището, където преподавала английски, и да се замисли за съвместен живот с него. Била щастлива. Както чула напоследък, бащата на сина й бил на лов за нова плячка в Гвиана. Що се отнасяло до баща й… Всъщност историята на баща й, когото тя, откакто се помнела, наричала Яков, била съвсем друга, а не както си мислели те в Истанбул. За учудване баща й бил привързан към семейството в Истанбул по много странен начин. За жалост нямало нито едно място, нито едно нещо, нито един човек, отговарящи на мечтата или приказката, която би искал да изживее. Яков можел да изживее този живот само в писмата… Само в онези писма… За да изтърпи болката, че не можел да се върне при семейството си, и да понесе по-леко факта, че бил гражданин на друга страна… За да не изгуби поне мечтата, след като по пътя си вече бил изгубил семейството и живота си…

В Александрия отначало бил въвлечен в сделки с наркотици, но не след дълго се отказал от тях, някое време лежал в затвора, най-важното обаче било, че с големи усилия отървал кожата си от лапите на онези, които не искали да го пуснат. С товарен кораб пристигнал в Америка; след като работил това-онова на черно, в крайна сметка си намерил оскъдна прехрана като помощник-готвач в ресторант накрай Мексико Сити, която му позволила да се устрои криво-ляво. По-късно се оженил за дъщерята на собственика на ресторанта. Това били най-щастливите му години. Ева се родила от този брак. С времето обаче чувствата се променили. В един момент майка й изпитала неудовлетвореност от живота със съпруг, който нямал амбиции да научи нещо или да мечтае за нещо ново. Напуснала дома си, по думите й, за да следва антропология в Принстън — друго обяснение не дала — и не се върнала. Нищо повече не чули за нея. В началото баща и дъщеря не знаели как да се оправят сами; с дни не излизали от къщи и говорели как да внесат нов ред в новия си живот. След случилото се баща й не стъпил в ресторанта, купил си пишеща машина на старо и седнал на стария площад при писарите на любовни писма, които продължавали стара традиция. Това ще рече, съчинявал любовни писма по желание на хората, които идвали и му споделяли болката си. Оттогава насетне баща й написал стотици, хиляди, кой знае, може би десетки хиляди любовни писма… За да подари с малко думи, макар и плаха надежда на други животи… По всяка вероятност в повечето писма била скрита и частица от него самия. И от него самия… Любовта към жена му, нещо по-важно: да не изгуби вярата в нея, да я запази докрай.

А понякога вечер ходел на определени места винаги с определени хора да пие. Винаги на определени места с определени хора… Както правели много нощни странници другаде по света, които вървели изгубени другаде. Евита, която разузнала къде ходел баща й, понякога го прибирала в определен час. В тези нощи в дома им винаги имало топла супа. Тя не била забравила тези нощи.

Яков прекарал голяма част от живота си с припечеленото от тази своя последна професия. Историята с богатството, за което пишел на родителите си, била, от една страна, протест, а от друга — израз на обич. В дните, в които напълно се затварял вкъщи, казвал на дъщеря си, жената, която единствено посвещавал в тайните си, за хората в Истанбул: „Те имаха нужда от мечта. Само така можеха да понесат факта, че не се върнах“. Това било вярно. Но историята била и малък протест. Малко отмъщение спрямо онези, които не му били подарили такива дни от сънищата, нещо повече: човека от сънищата. Бремето на лъжата отхвърлил едва към края на живота си. Преместили се в извънградска къщичка с градина. „Искам и аз да поживея за себе си и своята реалност“, така казал. Отдал се изцяло на цветарството. Това били дните, в които искал напълно да изчезне от очите на семейството си, на което вече не пишел, не можел да пише писма. Тъй като вече не пишел, не можел да пише, нямало и други лъжи, в които лъжите били се свършили… Две години след като се нанесли в къщата, една сутрин внезапно умрял тихо и спокойно. Една сутрин внезапно, тихо и спокойно… Рухнал върху отглежданите с толкова старание цветя. Като причина за смъртта лекарят посочил сърдечна криза. Тя обаче знаела, че истинската причина е друга. За страничен човек било абсолютно невъзможно да установи тази причина, което било разбираемо и приемливо. Баща й Яков бил поддържан жив от тази лъжа, от подхранваната с лъжа надежда. Тъй като в живота бил принуден да се раздели не само със семейството си, но и с жената, която така и не можел да забрави, да отпише. Чувството на изоставеност било поносимо само благодарение на такава игра…

Евита споменала майка си в едно-единствено писмо с думите: „Никога не й простих и няма да й простя. Не зная дали е още жива. Мисълта, че е умряла, може би е умряла някъде сам-сама, не ме трогва“. За Олга това била изненадваща, малко неубедителна позиция. Изненадващо отношение, което налагало човек да се замисли за друга игра. Тъй като езикът на писмата й говорел за мек, сърдечен, дори повече, твърде оптимистичен човек, смятащ позитивизма за неделима част от живота си. Само по този въпрос била корава, почти неумолима. Единственият въпрос, по който съумяла да закоравее… Да, Евита била мека, сърдечна, едва ли не твърде оптимистична жена. В писмата си често казвала, че един ден непременно ще се срещнат, че ще дойде в Истанбул, в града, в който живеело семейството, което баща й загубил, както и не се уморявала да повтаря, че се надява да покани в страната си своята любима леля, единствената си далечна сродница. Обаче за тази среща трябвало да свърши още някои неща, да оправи живота си и да спести малко пари. Малко пари… За самолетния билет… За да дойде или да може да покани с леко сърце… Така била написала Олга тази приказка, така я изживявала, така се опитвала да я възкреси. Така… С писма… С помощта на вярата, че в една друга страна съществувал човек, който постоянно мислел за нея. Това бил един от редките, неопетнените фрагменти от живота й. Както всички приказки… Както всички наши приказки…

Доколкото разбрах от това, което се казваше, години наред били писани безброй писма в името на това да се запази жива тази връзка. Безброй писма, които се опитвали да разберат и разкажат истината. А след това… След това нещо отново отмряло някъде…

Сега забелязвам, че в един момент някак съм изгубил следата на тази връзка. Тоест има и нещо, което не зная, няма да науча… Зная обаче, че мечтаната среща никога не се осъществила. Да, тази среща никога не се осъществила. Никога… Нито в Мексико, нито в Истанбул, нито другаде… Това според мен подхожда по-добре на истински, правдоподобен разказ. Изглеждало неизбежно, в крайна сметка било очаквано, че накрая мечтата на две жени, всяка от които поради различна самота потропала на вратата на другата, щяла да става все по-голяма. За да съживим изгубените си часове, са ни потребни часовете на другите.

Играта на мадам Роза

Сега най-сетне разбирам малко по-добре защо не мога да остана равнодушен към хора, които непрестанно, въпреки себе си, се опитват да отглеждат една мечта… Сякаш имаме роднинска връзка. Чувствам дълбоко в душата си неопределима, трудно описуема с думи роднинска връзка… Да живееш с мечти или да създаваш някои животи само във въображението си — за мнозина това навярно изглежда ужасна съдба. Обаче от определен момент нататък може и да се научим да търпим отдалеченото, онази пропусната действителност, която тече и минава покрай нас. Нещо повече, идва ден, когато пленничеството става същински живот, пленничеството в сферата, чиито граници не можем да преодолеем. При Олга, която нощи наред чакала своя любим, от когото очаквала истинска близост и партньорство в живота, според мен се касаело за пленничество. С времето изпитвала множество променливи чувства и някои въпроси по принуда намерили сами своя отговор, без никога да се превърне в онази заедност, да застане на определено място… Олга, мадам Роза, мосю Жак… Това бил малко път, по който всеки заради една връзка щял да се опитва да живее на едно, на своето място, да дефинира, доколкото му стига смелостта, да проучва, път, който намирал своя смисъл в тези потребности.

Да вземем мадам Роза. Тя произхождаше от голямо, открай време заможно семейство в Тракия, беше издръжлива по наследство, можеше да мълчи, когато се налагаше, умееше да издебва благоприятния момент и да обръща нещата в своя полза и тъй като не познаваше друго, от сърце и душа вярваше, че тези качества са достатъчни, за да бъде добра майка, нещо повече: добра съпруга. С тези „заложби“ беше повече или по-малко способна да ръководи цялото голямо семейство. Като най-голяма сестра постоянно се бе опитвала да сплотява и сдобрява брата и сестрите си. С времето обаче всички се бяха разделили, бяха принудени да се разделят. За жалост братът и сестрите й въпреки предупрежденията бяха направили погрешни стъпки, допуснали големи грешки, а в най-тежките мигове се бяха опитали да се върнат поне за кратко при нея, или най-малкото си го бяха помислили. Тя била наясно с това. Познавала ситуацията и умеела да я понася с гордост и зрелост, полагайки усилия да не наскърби никого. Това било неин дълг, с който неочаквано я била натоварила майка й, когато в действителност още не била готова за това. Дълг, поет в неочакван момент и изпълняван безмълвно и търпеливо.

Какво била изтърпяла там в името на дълга, научих не от нея, а от мосю Робер, който винаги говореше с много обич за по-голямата си сестра, и от Танте Тилда. Всъщност този разказ спада към разказите за всеотдайност, които са писани на много места и във връзка с много хора. Майката починала рано и най-голямата сестра изведнъж се оказала жената в семейството, в своето семейство. Като се замисля за тази неочаквана смяна на ролите, когато по принуда трябвало да се бори отрано с огромната отговорност на плещите си, ми се струва, че понякога дълбоко в душата си е изпитвала омраза към майка си, омраза, която с течение на времето придобила друг смисъл и просъществувала в друго чувство. Това е една от картините, които искам да вложа, да вместя в нея. Доколкото зная, ролята на най-голямата сестра или наложената отрано майчина роля станала причина и за грижите за баща й. Дори години по-късно говореше за баща си не само с обич, но и с известен упрек. В нейните очи баща й беше човек, който се издържал, издържал и семейството си с „готови“ пари, в истинския смисъл, без да работи, и който се стараел да остане завинаги млад. Не бил, а и май не желаел да бъде добър търговец. Наемите от недвижимите имоти, наследени от баща му, били повече от достатъчни. Щом му потрябвали пари, чисто и просто продавал някой имот или няколко кюлчета злато и все си живеел, без да притеснява някого, най-малко пък себе си. Имал авантюри. Това била една от недотам приятните му страни. Обаче изглеждал доста добре за тогавашните представи. Освен това умеел да се облича шикозно. Любовните му завоевания се дължали донякъде и на факта, че жените тичали подире му. Когато подхождаше към миналото от тази перспектива, Роза дори тайно се гордееше с тази особеност на баща си. Усещах го най-вече, когато разказваше за малките авантюри, които си позволявал даже на преклонна възраст. Е, покрай това баща й бе извършил и нещо, което малцина биха направили. След опожаряването на синагогата в Ортакьой в онази нощ на Йом Кипур[1] помогнал за издигането на нов молитвен дом, не само с пари, а и с цялата си същност, с труда си, като дни, месеци наред носел, броил един по един камъните за строежа. В камъните на тази синагога били вградени името и паметта на баща й. И тя не можеше да го нахвали за това. Това чувство, наследено от мъжа, „който се стараел да остане завинаги млад“, и подхранвано от нея, изваждаше на показ традиционалистката страна от характера й, която въпреки полученото възпитание бе основа на нейния живот.

Като малка посещавала гръцкото основно училище в Чаталджа, Тракия. Училище, където преподавателите и ръководителите били попове, които с вида си малко плашели момиченцето. Тъй като смятали това за най-добрия избор измежду тогавашните възможности… Придобитото в тези ученически дни с течение на времето й отворило вратата за разказ, в който иначе не допуснала никого. Когато семейството й се преселило в Истанбул, продължила образованието си в „Алианс израелит юниверсел“. Оттам беше научила и френския. Подобно на всички френски училища в Истанбул, и там се преподавал френски, който все повече се отдалечавал от всекидневната употреба, но пък от езиковедска гледна точка бил безупречен. Както за повечето хора от нейното поколение, дните в Алианса били свързани със сладки спомени. Малки приятни спомени, същинският смисъл на които според мен никой в дома й не разбирал… Спомени, които придобили значение чрез успехите й в часовете по математика при строгата, принципна мадам Гюрлан, на чието име всички странно защо се присмивали, спомени за басните на Лафонтен, някои от които знаела наизуст до края на живота си, за стиховете на Виктор Юго и идеите на Русо, защитавал равноправието на хората… Това, че е посещавала и завършила „Aliyansa“, както мнозина наричали на шпаньолски „Алианс израелит юниверсел“, й носел малък плюс особено сред приятелките й, в компанията, която редовно се събирала веднъж седмично на карти. Години наред спазвала тази традиция. Хората се сменяли, домовете се сменяли, но традицията си оставала. Понякога на тези сбирки се опреснявали спомените за онези ученически дни. Това според мен били моменти, в които Роза изпитвала потребност от утеха. Когато се чувствала малко самотна, малко изоставена, опитвала да се стопли на място, чиято красота не била съсипана. Всичко това обаче не заличило, а по-скоро подхранвало традиционалистката страна от нейния характер. И бездруго такъв един избор не трябва да се свързва с образованието й. Тук си заслужава да спомена един детайл. Тъй като отрано изпълнявала майчински задължения, нямала възможност да посещава „cours superieur“, последния клас, който издигал мнозина възпитаници на училището на съвсем различно ниво. Не е изключено този минус да я е ядосвал. Последната година вероятно би открила пред нея пътя към нови ценностни критерии. И все пак според мен традиционализмът е бил заложен в нея и все повече се е разгръщал. Тази обвързаност е била в нея, била е едно от условията, в които, в света, в който живееше, не е било толкова лесно да се откажеш.

Иначе нямаше да придава толкова голямо значение на празниците, на подготовката за празниците. Нямаше както десетки хиляди, кой знае, може би стотици хиляди евреи, избрали да живеят като нея, да съживява особено по празници традициите, които в дългите години на изгнание ги бяха спасили от гибел. Може би нямаше да приготвя с такова старание ястията, например стар боб със спанак, кюфтета от праз и баницата с тиквички „almodrote“ по рецептите на майка си. Нямаше да разглежда палтото от норки и пръстена с голям брилянт, златното колие, с чиято дължина и тежест се гордееше, като белези на богатство, власт, суверенитет и като застраховка за черни дни. Да, видяно отвън, всички тези дребни неща от живота бяха достатъчни, за да я направят добра съпруга, добра майка, добра по-голяма сестра. Ненапразно прякорът й в семейството беше „Чърчил“, от една страна, защото така майсторски умееше да командва брата и сестрите си, а от друга — заради някои душевни черти. Един ден години след смъртта й мосю Жак обаче каза: „Но Роза беше друга, беше жена като ангел“. Но истинското й изпитание, което я превърна в мадам Роза за мен, за всички нас, започна, когато на сцената се появи Олга. Това беше по-тежко, по-сурово, по-мъчително изпитание от безкрайно дългите, нямащите край нощи на болестта, които бе принудена да изтърпи в последните години от живота си, по-тежко от притесненията по време на „мобилизацията на двайсетте набора“, по-тежко от скръбта на мосю Жак по Несим. Доколкото зная, веднага бе усетила, че има друга жена, че Олга не била просто някаква си жена, работеща в „дюкяна“, а че била заела друго място в живота на мъжа й. Усетила и разбрала какво става, но след като неизбежните начални бури се уталожили и видяла, че съпругът й в крайна сметка останал привързан към дома си, че предпочитал да прекарва петъчните вечери със семейството си, оставила нещата да следват своя ход. С увереността, че ще спечели, търпеливо бе затворила — защо да отричаме — очи за тази забранена връзка или поне така изглеждаше. Много добре познаваше влиянието и притегателната сила на усещането за комфорт, предлагано от този брак. Мъжът й не само бе мекушав и традиционалист, но и се нуждаеше от чувството на сигурност и домашния уют; никога не би дръзнал да разруши това охолство, след всичко, което бе минало през главата им. А и не очакваше, че той евентуално ще изгради друг живот върху руините на своето убежище. Такава бе реалността, която тя виждаше и схващаше. Въпреки това волю-неволю понасяше и много оскърбления в този сблъсък, а имаше и една част, която не се бе решила да види и разбере достатъчно, която може би не бе посмяла да проучи… Но да изключим привидното: Дали мъжът й действително бе привързан към дом и семейство или към тази жена, която мадам Роза бе отказала да опознае или да разбере? На този въпрос според мен не можеше да отговори нито тя, нито мосю Жак. Нито тя, нито мосю Жак, нито другите… Тъй като този въпрос можеше да повдигне други неочаквани въпроси в съвместния им живот. Други, нови, опасни въпроси, които да подкопаят много дълбоко някои неща. Винаги ми се е струвало, че тя бе избягвала подобен сблъсък, за да не направи тази стъпка. В авантюрата си като свидетел стигнах дотук и нито крачка повече. Може би героите на този разказ си бяха задали въпроса наум. Сякаш всеки от тях изживяваше тази авантюра посвоему в душата си. Всеки за себе си, без да каже нито дума на другиго… Казано другояче: Въпросът бе решен, но с някои празноти. Да се преструваш, че проблемът е решен, беше може би друга форма на отговор. Само че за Олга нямаше друг път, освен да се изправи срещу въпросите, да реши въпросите си сам-сама; тя бе принудена да се изправи срещу битката в цялата си самота, безизходица и със собствени сили. Затова, за разлика от другите двама герои на тази история, мадам Роза и мосю Жак, успя да издържи до съвсем различен момент от връзката си и затова наред с много по-големите загуби извоюва и много по-големи печалби…

Това е убеждението, но може би и илюзията ми, може би истина, която извира от особената ми обич към нея. Ако желаете, наречете го и чувство. Чувство… Тъй като такива изречения подхождат само на чувства, които най-често не можеш да споделиш, по-точно — боиш се да не разрушиш магията им, ако ги опишеш с ограничени думи. Това чувство ми казва още нещо. Олга трябва да е вярвала с цялата си душа, че любимият й в действителност ще остане с нея въпреки всичко, което е преживяла или по-точно — което не е преживяла. Мадам Роза била съпруга, благонадеждна съпруга, докато тя самата — жена, по-точно: по нейно убеждение била за мосю Жак всичко, за което си мечтаел. Всичко, което бил изгубил с други жени, което те не притежавали. Олга трябвало да вярва в тази действителност. Сега имала шанс мястото, на което решила да остане или пък което й било отредено, да се превърне в кътче, на което можели да се задават някои въпроси, да се правят някои коментари.

В определени отношения мосю Жак правел всичко по силите си, за да заплати дълговете или вината си заради целия този свят, който бил на негово разположение, чиито врати били отворени за него, който му бил поднесен на тепсия. След като бащата на Олга бе починал и тя бе останала сама и без средства, мосю Жак се беше погрижил за нея с цялата си душа, а той умееше да проявява по-голяма щедрост, отколкото други в неговото положение. Явно тази щедрост бе и сближила двамата поне в началото. Не пропускал и най-дребния повод и не я лишавал от нито един мил жест. Когато й давал подаръците, купени за рождения ден или по специални случаи, мосю Жак винаги говорел и се държал като съвършен джентълмен. Освен това през целия си живот не се бил отнасял така с жена и не гледал никоя жена, както гледал Олга. Тъй като не смятал връзката мимолетна, а за нещо, което не искал да изгуби. В тази връзка имало нещо изключително. Нещо извън привичното. Аз самият станах свидетел на някои сцени, които ми помогнаха да напредна малко в разказа. Олга се грижеше и за връзките с клиентите, беше осведомена за явните и тайните сметки и бе единствената приятелка, пред която мосю Жак разкриваше търговските си тайни. Този факт забелязваше и чичо Киркор. Понякога си мисля, че затова и не можеше да се примири с присъствието на Олга. Макар че отлично знаеше колко много му се доверява „чорбаджията“. Тъй като го познавам донякъде, интересно ми е заключението му, че тя дължала привилегированото си положение единствено на своята женственост. Имаше едно място, недостъпно за него… Ето как на тази граница бе започнала разбираемата ревност. Сякаш един приятел бе отнел мястото на друг. Неговият проблем беше, че недостижимостта на жената и изборът на приятеля му бяха довели до малко поражение, което можеше да се превърне в истински кошмар. Близостта беше може би породена и от известни безусловни предимства, свързани с общите еврейски корени, чието значение чичо Киркор вероятно не можеше да види достатъчно ясно. Друг немаловажен детайл бе, че Олга успя да се научи да говори дори шпаньолски, макар и със странен акцент. Въпреки всички тези тълкувания обаче навярно имаше и друга трудно обяснима причина за това доверие. Доверие, което изключваше дори Берти. Доверие, което мосю Жак бе намерил в забранената си област и което бе свързано с нещото, което не искаше да изгуби… Несъмнено и Олга смяташе така. На нея, която носеше бремето на този живот с цялата му бедност и несбъднати мечти, и бездруго й оставаше само тази вяра. Тази вяра по всяка вероятност я караше да възприема незаконните нощи като реални нощи, нещо повече: като съдба и да се надява, че старият часовник от Одеса ще продължи да живее в друг живот и ще продължи пътя си с други чувства. В онези нощи, часовете на раздялата, в очакването на нова близост… Години, дълги години…

До онези безкрайни дни и нощи, в които мадам Роза търпеше неописуеми болки заради раковото заболяване. Жулиет беше казала за онова време: „И тя като всички останали добре знаеше, че свекърва ми ще умре. В последните й дни все искаше да е близо до нея. Не се дължеше на гузна съвест. Навярно беше разбрала колко много я обича и колко тежко ще преживее загубата й“.

В невъобразим за мнозина момент от предсмъртния период на мадам Роза мосю Жак се беше завърнал към нея с разцъфнала благодарност, далеч надхвърляща онова, което бе изживял, което му бе позволено или не бе позволено да изживее в този любовен триъгълник. Не е било лесно да се стигне до това чувство. Тъй като мадам Роза — с изображението й пред нас — чрез своята решителност, своето мълчание, умишлено пазено мълчание съумя да попречи на тази любов да бъде изживяна пълноценно, целейки да запази докрай брачната връзка, като пред почти всички, които знаеха колко страда, се натовари със себеотрицание, проявявано от малко жени. По всяка вероятност и двете жени в този разказ възприемаха това като игра. И двете жени виждаха тази игра, но не събраха смелост да поприказват, да заговорят за нея на четири очи. В края на краищата всичко бе борба за власт. Мълчалива борба за власт между двете. В края на краищата и двете бяха платили по свой начин цената на забранената любов и бяха съгласни да я платят. Това обстоятелство със сигурност не можеше да породи, да подхрани чувството в това завръщане. Това чувство у мосю Жак бе далеч зад очевидното. Неговата жена се беше грижила не като снаха, а като родна дъщеря за сляпата му майка, която бе прекарала последните петнайсет години от живота си у тях. Като родна дъщеря, както се очаква от същинското дете в семейството. Също така с голяма всеотдайност, с цялото си сърце и отказвайки се от много възможности, бе участвала в играта, свързана с Несим, а по-късно във времето на оскърбленията, бе внимавала да не го спомене… Същевременно с играта си мадам Роза бе полагала усилия и да спаси дома си. Мосю Жак беше убеден, че трябва да плати дълговете си в този свят, независимо дали бяха резултат от добро или зло. Дали всички картини се бяха запечатали дълбоко в живота му и той припомняше всичко, докато се грижеше за жена си — това, естествено, не зная. Но зная, че в тези дни посещаваше Олга колкото се може по-рядко. Доколкото си спомням, това положение продължи около шест месеца. И тогава, една сутрин след дълга нощ мадам Роза, стискайки много здраво ръката на мосю Жак, изпуснала сетния си дъх. Сетният си дъх… Заради една последна игра… Казвайки „Тежко беше, но сега всичко свърши“… Мосю Жак седял безмълвно на ръба на леглото й. Затворил очите на жена си и промълвил последната молитва. Дълго седял там, без да каже нито дума.

Мислел за преживяното, за първите дни от брака им, за Джери, за баща си, за нощта, в която къщата в квартал Халъджиоглу изгоряла, за първата вечер, в която вечеряли заедно. Спомнил си за целина в зехтин. Липсвала захар, затова пък всичко било пресолено. Въпреки че било отвратително на вкус, те го изяли. Разказвайки за чувствата си по време на сбогуването, мосю Жак се вълнуваше най-много, когато се опитваше да сподели спомена за целината със зехтина. Сигурно изпитваше чувство, колебаещо се между мъка и радост. Чувство, пълно с любов и копнеж. Лош миг, който с течение на дългите години бе изгубил ефекта си и се бе превърнал в красив, приятен спомен. Ето защо споменът за целината със зехтин така добре се вписвал в този миг на безкрая, в който трябвало да се сбогува завинаги с жената, прекарала толкова години до него. Тогава мосю Жак дълго гледал мадам Роза. Искал да каже нещо. Заради себе си, за да направи сбогуването малко по-поносимо… Не могъл. Било твърде късно. Затова взел гребена от шкафчето до леглото и започнал да разресва оредялата коса на жена си, мислейки за далечните стари дни. Бавно, съвсем бавно. Внимателно. За да поеме малко по-красива към последното си убежище. После спрял. Сетил се, че за пръв път в живота си вършел това. За пръв път… В такива моменти навярно най-силно се усеща чувството за безсмислие. Нещо, което е било важно за живота, просто си отива, изчезва, без да е било изживяно. Мадам Роза издъхнала с думите: „Тежко беше, но сега всичко свърши“. Малко преди съпругът й да я среше. Сега му оставало само да си припомня отминалото, нямал друг избор. Щом изживявал най-интензивно пълно пътуване във времето…

Оттогава е изминало много време, изминали са животи, места, сезони, натоварени с различни значения и малки разкази. По лесни за отгатване причини това са били нерадостни, така да се каже, изгубени години за мосю Жак и Олга. Интересното или всъщност трагичното бе, че една нощ Олга след толкова изпитания почина сам-сама в леглото си само около шест месеца след мадам Роза. Да, Олга почина приблизително шест месеца след мадам Роза, сама, без да каже нищо на никого. Сама… Със своите приказки… Внезапно, безгласно… Без да обезпокои околните… Без дори да се докосне до усещането за заедност с мъжа, с когото бе останала свързана цял живот, когото бе чакала в дните на старостта му, без помежду им да е застанал друг човек… Дали това бе неочакваното отмъщение на мадам Роза заради тази любов? Може би. Факт е, че подир двата последователни смъртни случая мосю Жак започна да се отдръпва все повече от живота и да се затваря в нарастваща самота, в ежедневно нарастващата си самота.

Именно този мосю Жак видях на масата в дома на Жулиетини след опелото за мадам Естрела… Естествено, нямаше никакъв смисъл да чака. Нито Олга, нито мадам Роза, нито Киркор, нито Джери или друг щяха да дойдат на този обед… Добре де, тогава какъв смисъл имаше да се взира така настойчиво в стария часовник в тази ситуация?

[1] „Ден на изкуплението“ — най-големият еврейски празник, ден на опрощаване на греховете. — Б.пр. ↑

Топчетата на Мимико

В живота на всеки има много далечни, съвсем различни дни, нощи, сезони, които, изглежда, са останали на съвсем различни места. Това са преживявания, които правят човек такъв, какъвто е, които във вътрешния му мир неочаквано го срещат с неочаквани хора и го карат да си припомни не само със съжаление, а понякога и с известна радост тези взаимоотношения и преживявания, които се завръщат, повечето пъти с различен смисъл. В началото естествено не съм и помислял, че снимката в стария албум, която, по всичко личеше, е била захвърлена, един ден ще ми открие пътя за нов разказ, който непременно ще поискам да споделя с някого. Беше дебел албум със зелена подвързия и черни страници. Албум, който по тежест отговаряше на тежестта на някои спомени. Намерих го в музикалния шкаф, между плочи, които се слушаха все по-рядко. Лучо Гатика беше там… Хари Белафонте, Дийн Мартин, Франк Синатра, Бинг Кросби бяха там… Елвис Пресли беше там… Песните, които се слушаха все по-рядко, които никой вече не искаше да слуша, които бяха откъснати от живота, пазеха фотографиите, които се разглеждаха все по-рядко, за чието разглеждане се изискваше смелост… Та нали човек все се стреми да избяга от това, което биха могли да възкресят някои спомени, картини, гласове, думи. Докоснах албума някак колебливо, по-точно: напрегнато. Това докосване може би означаваше внезапно да докоснеш спомените на други хора, чужди спомени. Жулиет забеляза това. Направи ми знак с очи, който ме насърчи. Не за пръв път се разбирахме на този език. Животът ни беше събирал и в други езици, а и с течение на времето щеше да ни събира в други езици, с други думи и погледи. Знакът на Жулиет беше малък подарък и в тази ситуация означаваше позволение да продължа. В края на краищата нали знаеше, че въпреки своята неувереност се радвах да напредвам във времето на други хора и да проследявам изгубената им някъде диря. Наясно бях, че в действителност няма да стигна до хората и местата върху фотографиите така, както го заслужаваха наистина. Това пренебрежение важеше не само за наблюдението на напълно чужди лица, то важеше и за хората, с които бях живял години наред и влязъл в едни или други взаимоотношения. Но въпреки цялата неспособност имах своите мечти и разкази. В моите сякаш безкрайни разкази въображението ми раждаше отделни хора, убиваше други. Моите разкази… Заради лъжите, заради моите лъжи, срещу атаката на реалността, за да подиря още веднъж убежище в лъжите си… Снимките на първите страници бяха залепени грижливо, оттам нататък бяха оставени на произвола на съдбата. Незалепените снимки лежаха самотни една върху друга в средата на албума. Снимката, която ми откри пътя за онзи разказ, бе сред купчината. Беше малко по-голяма от другите и изпъкваше заради необичайния си формат. Сякаш там се криеше един от призивите, които не ти се иска да дефинираш, а е достатъчно да долавяш.

Повечето детайли са се заличили от паметта ми. Това, което виждах, беше подредена маса, на която се бяха опитали да увековечат и отпразнуват с вино специален фрагмент от живота. Вечерята навярно била съпроводена от музика. Музика, която както хората на снимката, така и разглеждащите я вече не чуваха, която бе далеч в миналото… Може би на тази маса в тази нощ повече отколкото в други нощи са били обсъждани, споделяни планове за бъдещето. Бих могъл да си го представя. Вдигнатите чаши бяха израз на благопожелания, надежди, подхранвани от няколко думи. Дали бъдещето действително е щяло да бъде по-красиво от досегашното? Кой знае… Щом вече били стигнали дотам…

Виждаха се съвсем старателно облечени хора, държащи на облеклото си, трима мъже в смокинг и три жени в деколтирани рокли, което тогава май е било модата на деня. На тази „снимка на щастието“ всички сякаш гледаха в имагинерна точка, която бяха създали за бъдещия си живот или за всичките си животи. Те, дошли от различни и живеещи в различни светове, гледаха в една точка, за да умножат и донякъде да увековечат един момент. Познавам такива фотографии, понеже съм бил и от двете страни на обектива. Затова и се заинтересувах какво ли се криеше зад тези погледи. Дали бе лятна вечер?

Беше покана за годежното тържество на Джени, братовчедка на Берти, с която вече не общувахме. И моя близка приятелка от миналото. Известно време се виждахме доста често. Дори преди да се запозная с Берти. Имахме много общи неща. Също и мечти… Както всички… После се разделиха. Отгоре на всичко ден преди сватбата. А онази нощ Джени бе толкова щастлива. Твърдо вярваше, че е намерила мъжа на живота си… Виж само как се смее — каза Жулиет.

Посочи руса жена, която гледаше с премрежени очи в обектива и държеше за ръка седналия до нея мъж с коса, пригладена с брилянтин. Ако се вложеше повече въображение, би могло да се каже, че се беше вкопчила в него. Желанието да задържиш, да се вкопчиш в един човек… На снимката сякаш се усещаше, че нещо се носи към забраненото, към някакво отхвърляне. Дали семействата, които едва ли не само чакаха да разгласят щастието си в такива вечери, липсваха единствено на тази снимка, или изобщо са липсвали в онази вечер? И оттук дали липсата не беше знак, че не желаеха да съдействат за продължаването на нещо забранено? Тази възможност не биваше да се зачерква с лека ръка в тези семейства, при тези условия на живот. Аз обаче избрах друг път, за да получа отговор на въпроса си, като и донякъде се надявах на нов разказ. Исках да разбера дали зад тази усмивка не стоеше любим, който трябваше да бъде забравен, от когото обаче тя все не можеше да се откъсне. Откъде да допусна, че въпросът ми, произтичащ може би от странно усещане, щеше да ме привлече към това неочаквано място…

— Да, обаче не така, както знаеш от опит или предполагаш — каза Жулиет. — Мъжът криеше докрай истината, опитваше да я скрие. Дърпаше се, воден от добри намерения, беше очевидно, че искаше да започне друг живот. Но в крайна сметка не издържа и се принуди да каже истината. Предпочиташе другия пол. Тогава остров Бююкада се потресе. Имаше скандал. Джени много обичаше Морис. Когато истината излезе на бял свят, задълго се затвори вкъщи. Едва се владееше. И един ден изведнъж реши да замине при леля си в Измир. Сбогувахме се в една сладкарница. Каза, че искала да започне нов живот. Беше намислила да стане екскурзоводка. Имала шансове, защото знаела английски и френски. След по-малко от година обаче се върна. После се хващаше на работа тук-там и спеше с различни мъже. Никъде не се задържаше. Сякаш за да забрави и да отмъсти на съдбата си… Тогава постепенно се отдалечихме една от друга. Един ден чух, че се омъжила за вдовец от Измир, баща на две деца, доста по-възрастен от нея. Не покани никого на сватбата си. Навярно бягаше от нещо. Може би се страхуваше. Това бе последното й пътуване до Измир. Не се върна в Истанбул. Или ако се е върнала, не знаем. Получих само едно-единствено писмо от нея. „Тук намерих отново щастие. Сега и аз съм щастлива жена“, така ми писа. — Тук Жулиет млъкна.

Имах чувството, че искаше непременно да каже още нещо за тази част от историята, но не можеше. Нещо между двете жени, което щеше да измести разказа на съвсем друго място. Евентуално детайл, който неочаквано си припомни и който явно искаше да запази за себе си. Мисля, че затова реших също да си замълча и само да слушам. После тя леко се усмихна.

— Джени беше много хубаво момиче. Още по-хубава отколкото на снимката. Понякога носеше косата си пусната. Рядко се среща толкова красив рус оттенък. Очите й бяха с цвят на мед. Усмивката откриваше всичките й зъби… На тази снимка усмивката й не е толкова хубава както друг път. Е, вероятно бе щастлива донякъде, но тази нощ бе като нещо непозволено. Ако я познаваше, сигурно щеше да се влюбиш в нея! — така каза.

Жулиет изпитваше голямо удоволствие да ме дразни и да се изживява като моя старша сестра. Май тази страна от характера й ми допадаше най-много, макар че доста се различавахме по възгледи и начин на живот. Това бе същевременно леко еротично „сближаване“, еротична покана, добре прикрита под симпатична форма. Само че естествената й нежност в онази събота, когато бавно се задълбочавахме в снимките, бе насочена повече към Джени, отколкото към мен. Беше дъждовен следобед. Докато разговаряхме за нея, Джени оживя за миг в съвсем различно време. В този момент ми се прииска да разбера дали Джени с нейната усмивка, с нейната неподправена усмивка живееше и извън този албум. Знаех обаче, че не мога да изисквам това от хората, принадлежащи към разказа. Трябваше да проявя разбиране. Някои хора, които за кратко минават през нашия живот, заемат място в него, принадлежат само към фотографиите. Най-важното бе да докосна леко тези снимки, да ги докосна, без да ги повредя. Да ги докосна леко. Заради момента, открит ненадейно, за да му отредя незабравимо място. Това навярно е един от най-деликатните, един от основните въпроси в историята. Важното е да не се разруши магията. Доколко някой, несъпреживял момента на снимката, може да вникне в хората, които са го изживели, и то след като са изминали години? Тази несигурност усетих, когато взех албума в ръце; също както по-рано на други места, когато бях докосвал други снимки и дръзвал да нахлуя в други времена.

Несигурността бе и причината, поради която в този миг реших да оставя Джени на фотографията и да я накарам да оживее с разказаното от Жулиет. Освен това ми се струваше, че другият герой на разказа, претърпял, принуден да претърпи реално бягство, искаше да разкаже съвсем различна авантюра. Не можех да пренебрегна проблемите, които биха възникнали, ако поисках да чуя историята на Морис от устата на Жулиет, която нямаше допирни точки с този „крамолен тип“, защото, от една страна, беше малко консервативна, а от друга — защото той бе накарал Джени да страда. Информацията би ме отвела при съвсем различен човек. Когато попитах за Морис, Жулиет реагира точно както очаквах: с неприязън. Замълча, отпи глътка от нескафето си с мляко и сметана и дръпна няколко пъти от цигарата си. Това е важен детайл. Защото тя много добре умееше да използва такива моменти. И тогава устата й повече миришеше на тютюн. Което странно защо ме привличаше сексуално…

— Дълго не бяхме чували нищо за него. Сякаш се беше изпарил. А после един ден се срещнахме на Бююкада. Седяхме в едно кафене, което не обичаш. Беше с рус младеж. Бяхме на няколко метра от тях. Тъй като беше претъпкано и шумно, не можех да чуя какво си приказват, а само, че говореха на английски. От физиономиите им заключих, че обсъждат важна тема. От време на време млъкваха, прекъсваха разговора и поглеждаха към морето. Вероятно само аз го бях познала. Беше доста променен. Надебелял, с окапала коса, но много елегантен, много поддържан. Погледите ни се засякоха един-два пъти. Не ме поздрави. Или не си спомняше, или не желаеше да си спомни. Дали ако бях отишла при него, би поискал да поговорим? Според мен да. Може би щеше да поиска, но дали щеше и да го направи, това не зная. Сега малко съжалявам, че все пак не опитах. Тогава обаче имах чувството, че нещо ме възпира. Нещо, свързано с мен. Всъщност имаше и друго… Аз нямах място в сценария. Навярно това съм усетила в този момент. Бяхме се отчуждили един от друг… — каза тя.

Живеехме във време, в което противоречивостта привличаше друга противоречивост. Затова отговорих:

— Били сте в различни истории… Не е могъл да постъпи другояче. Доколкото виждам, вече не е имал кой знае каква свобода на действие в живота си. Очевидно е искал повече, отколкото да живее в разочарование, че не го разбират, както заслужава. Това чувство не ми е напълно чуждо. Мисля, че любовта му в крайна сметка не се отличава много от онова, което ние определяме като любов. Същинският проблем може би е, че не е можел да сподели това чувство с околните, да го сподели така, че околните да го разберат.

— Да… Но доколкото виждах, физиономията му излъчваше самоувереност, защото се бе научил да не обръща внимание на хорското мнение. Сякаш вече бе приключил сметките си с хората от този свят, които го бяха оставили ужасно сам и от които се бе отдалечил принудително. Неговото равнодушие, отчуждение май произтичаше донякъде от това. Дали бе съумял да разчисти и сметките със себе си? Един ден чухме, че се самоубил. Доста след онзи ден… Според мълвата не могъл да понесе, че любовникът му го изоставил, за да се върне в родината си. Може би онзи ден е обсъждал раздялата с русия си приятел — каза Жулиет.

Споменавайки бягството, тя искаше да намекне за друга форма на бягство, така мисля. Усетих го. Жулиет искаше да се отдръпне не само от Джени, но и от Морис. Човек трябва да избяга от живота на едни, за да се настани в живота на други. Толкова много хора градят съществуването си върху такива бягства… С течение на времето разказът щеше да продължи под съвсем различна форма в съзнанието ми и полека да подготви друг разказ. Сякаш го предчувствах в онзи съботен следобед по време на нашето малко пътуване — бягство. Трябваше обаче да почакам. Трябваше да почакам, нещо по-важно: да се науча да чакам. Топлият сандвич с кашкавал беше както винаги вкусен. Отпих глътка и от нескафето със сметана. Жулиет беше майсторка в това отношение, умееше да създава подходяща атмосфера за малки ритуали. Жилището й беше едно от двете жилища, където обичах да пия мляко. С времето бях открил защо този детайл е важен за мен. След като почти всички бяха поели нанякъде…

Погледнах лицето й на снимката. В същия момент си помислих, че се е разхубавила с годините. Лицето до мен беше малко по-тъжно, ала носещо отпечатъка от живота и изразително. И Берти се беше променил доста. Беше остарял. После обърнах разговора към двойката, седнала срещу тях. Посочих мъжа, който веднага изпъкваше сред шестимата, гледащи в обектива, който едва ли не заявяваше своята различност.

— Колко му е далечно всичко това, колко му е чуждо… Смокингът, жената до него, тази подредена маса… — казах.

— Това е Мимико. Истинското му име беше Хаим, но всички го наричахме Мимико. Дълга история. Една от историите, които разказваш, искаш да разказваш всякога — каза тя и се усмихна леко, ала някак тъжно.

В онези дни, но и още по-рано, Жулиет беше от хората, вярващи на историите, които исках да разказвам и искам да разказвам и занапред. Голяма роля играеше фактът, че в миналото беше учила за театрална актриса. Решаващото обаче, което я правеше специална в моите очи, бе може би вродената й интуиция. С течение на годините, в различни взаимоотношения щях да се запозная с много други жени, които ме впечатляваха със силната си интуиция. За разлика от тях Жулиет от определен момент нататък се осланяше единствено на усета си. Това бе силната, но несъзнателно и неразвита страна от нейния характер. Освен това имаше закръглен ханш и голям бюст. Заради женската привлекателност… Да докосне женско тяло е една от най-тайните мечти на всеки неопитен младеж. Спомням си. Когато говореше за историите, тя гледаше хем нежно, хем женствено. Това бе незабравим момент от нашите взаимоотношения. Имах усещането, че разкриваше една от съкровените ми тайни. Чувствах се по-разголен, отколкото ми се искаше. В същия момент забелязах, че сме седнали много близо един до друг на канапето, че краката ни се допират. Беше миг, който никога нямаше да се върне, който изживявахме в цялата му плътност и който предлагаше безброй възможности. През цепката на полата се виждаше, кажи-речи, целият й крак… След това тя бавно изправи гръб и изтръска пепелта от цигарата си. За да върне вниманието ми към фотографиите, поднови разговора от мястото, където го бе прекъснала, опитвайки се да прикрие лекото треперене на гласа си. С едва доловима нотка на виновност в гласа започна да разказва подробно за Мимико, за човека, който никога вече нямаше да напусне съзнанието ми.

— Не се заблуждавай от погледите му. В действителност онези дни бяха едни от най-щастливите в неговия живот. Въпреки всички лъжи и разочарования това бяха най-щастливите му дни — така започна разказа си. В този миг пак се запитах дали човек усеща колко необходими са истинските свидетелски показания, ако желае да разбере чувства или изживявания, които са му много далечни. Познавах тайните истории на хората, които се виждаха на снимката. Едва след години щях постепенно да приема, че и аз принадлежах към семейството на тези хора и волю-неволю завинаги щях да принадлежа към него — след като, мисля, се бях научил да не се срамувам от тази неизбежност.

— Всъщност по-скоро Берти е човекът, който би могъл да ти разкаже за детството и юношеството на Мимико. Израснали са в един квартал. Бил странно дете. Другите често го поднасяли, понеже говорел малко и бил затворен — продължи Жулиет.

— За повечето хора да се подиграваш на други е само начин на самозащита, най-простият начин да прикриеш собствените си слабости или да отклониш вниманието от факта, че се чувстваш смутен или застрашен от различността — казах. Тя се усмихна, сякаш потвърждаваше думите ми. И все пак й беше много по-важно да продължи разказа за Мимико и да се върне в онова време. Стори ми се, че се опитваше да се освободи от някакъв вид плен. Може би беше стремеж да се освободи от сянката на човек, когото по всяка вероятност неволно бе оставила някъде в миналото. Стремеж да се освободи от миналото… Като разказваше, като се опитваше да сподели, дръзваше да направи вид признание. Моята работа бе само да слушам. Междувременно всичко бе придобило лек оттенък на малък ритуал в памет на един човек.

— Берти все обясняваше ситуацията с това, че Мимико бил полусирак. Загубил баща си шест месеца след раждането си, така че не знаел какво е бащина любов. След това за семейството, което дотогава живеело нелошо от производството на мастика и вино, започнали тежки дни. Мадам Виктория била принудена да поеме и бащината роля. Били общо трима, но въпреки това семейство… Нещо трябвало да се случи. Шестмесечното бебе, майка й, която се нуждаела от грижи, нова трудова ситуация… Не е ли както в евтините романи, които всички обаче обичат да четат? Или както във филмите, на които кривим устни? Както и да е. Това са спомените на Берти за детството. За дните, когато жилищните блокове все още носели женски имена. Като се замисля за Мимико, се питам защо някои истории трябва да са толкова горчиви. Дали е лесно? Още в първите дни се озоваваш в живот, който не искаш да е такъв. С всичките му принуди, цялата безизходица. С познанията, които придобила от мъжа си, мадам Виктория веднага започнала работа в производството. Какво да прави, трябвало да се грижи за прехраната, да изхранва семейството. В първите дни съдружникът на мъжа й, мосю Димитро, бил много отзивчив, въвел я в подробностите на работата, проявил коректност и в паричните въпроси. Като приятел, по-голям брат, който в най-тежките дни не оставя близките си самотни. Но така било само в началото. След това се появили определени сексуални претенции. Мадам Виктория първо се дърпала, за да не предаде паметта на мъжа си, после все пак склонила. Може да е станало и по нейно желание, не зная, никой от нас не знае. В края на краищата била хубава, привлекателна, още можела да мине за млада и в крайна сметка била самотна. От едната страна била работата, а от другата — неудържимите от никоя преграда желания… Ако искаш да знаеш, като се замисля, връзката им изобщо не ми се струва толкова противоестествена. Мимико обаче, доколкото разбирам, страдал много от така наречените делови съвещания, заради които мосю Димитро често идвал у тях и се застоявал до късна вечер. Тези дълги нощи бяха до голяма степен виновни за неговата доживотна раздразнителност, за недоверието към хората, за неговата затвореност. Мосю Димитро често викал Мимико на трапезата, отрупана със сервираните от мадам Виктория предястия. Карал го да пие мастика и разправял нецензурни вицове, които момчето не разбирало. За да стане Мимико голям, да стане истински мъж. А той тогава бил осем-деветгодишен и по думите на Берти в тези нощи най-силно мразел мосю Димитро, страхувал се от него.

Представяйки си сцената, човек може би ще се сети за известните и преизвестни, неизчерпаеми мъжки истории. Аз обаче впоследствие разучих, че мосю Димитро не е бил любовник в традиционния смисъл на думата, печелещ благоволението на различни жени, а току-що женен и непознаващ друга жена, освен съпругата си мъж, хилав, болнав астматик. Така че изборът на мадам Виктория трябва да се подложи на преоценка. Но въпреки всичко в това, което се случвало около нас, имало толкова истории, чрез които безмилостно се убиват толкова чувства, в които се повтарят с изтъркани изрази умишлено толкова лъжи, за да не останеш сам, да не бъдеш изолиран, да останеш при мнозинството. Онова, което Жулиет усещаше, подхождайки към тези спомени, беше много ценно за мен. Тъй като тя бе от хората, които ми показваха едно от многобройните лица на лъжата, които ме учеха да я разпознавам. Замълчахме. Помня, че мълчанието ни бе красноречиво.

— Мимико явно е бил деликатно момче — продължи Жулиет. С гласа си, школуван благодарение на миналото й на актриса, някак твърде много се доближаваше до ролята на разказвачка на истории. Бавно прокара лявата ръка по косата си, по тила и челото, после свали поглед от снимките и отново го насочи към мен, с едва доловимата си усмивка пак се преобрази в жената, която обичах. Краката ни леко се докоснаха. Беше подбрала превъзходно точния момент. Още веднъж се почувствах напълно разголен… След това се върнахме към снимките. Заради онова време, заради нашето време, нашите времена…

— Естествено, момчето не разбирало всичко. Достатъчно било, че се чувствало изолирано, като виждало, че в онези нощи майка му принадлежала на друг мъж. Понятна и, както знаем, отчаяна реакция на момче срещу майка му в тази особена ситуация… Мен ако питаш, тези нощи се отразили сериозно на отношението му към жените в неговото бъдеще, на представата му за жените и довели дотам, че към всяка връзка пристъпвал с опасението, със страха да не бъде изолиран. Същевременно мадам Виктория всъщност била много добра, великодушна, нежна майка. Мимико никога не забравил и това. Доколкото зная, искал да я запомни завинаги такава. И този период не продължил много. След няколко години мосю Димитро внезапно умрял. Фабриката била продадена на търг. Не им останали много пари. Мадам Виктория не се предала, сетила се за друга своя дарба и започнала да шие. Всеки ден обикаляла различни къщи, а в дните, в които Мимико не трябвало или не искал да ходи на училище, го вземала със себе си. Тези дни повлияли върху света на фантазиите му, но, доколкото зная, не само върху неговия, а и върху света на връстниците му. С пробуждането на сексуалността някои от тези фантазии станали по-необуздани. Много по-необуздани от позволеното… Може би защото все още не били разбити, кой знае. Това научих както от мои стари приятели, така и от Берти. Мъжете май са малко по-наивни по сексуалните въпроси. Каквото виждал и преживявал в дните, когато майка му ходела да шие по къщите, как жените се събличали преди пробата, без да обръщат внимание на присъствието му, всичко това Мимико описвал цветисто на приятелите си. Това били редките моменти, в които играел главната роля между приятелите си. Заради забавния, комичен и леко пресилен стил на изразяване понякога сам се поставял в смешно положение, въпреки това станал „царят“ на тези разговори.

С фрази като „Какво видях само! Какви ханшове, какви гърди!“ привличал другите, търсещи развлечение. Разказвал например как една дебелана натикала обратно изскочилите от сутиена й гърди, как на друга й се видяло дупето изпод впитите между бедрата гащи или че на трета от гащите й стърчали срамни косми. Според мен си измислял повечето неща. Но измислици или не, във всеки случай е сигурно, че по онова време впечатлявал силно приятелите си. Дори Берти години по-късно описваше тези разговори със сладостно вълнение. Не бива да се пренебрегва още нещо. Не зная дали си го забелязал. Разказите за видяното всъщност се явявали дребното и малко коварно отмъщение на Мимико спрямо приятелите му, които го изолирали. Коварно, но и справедливо отмъщение. Понякога, за да ги накара да завиждат, друг път, за да ги заблуди… Най-важното обаче било, че зад всичко се усещал скрит копнеж. По онова време му отнели много скъпоценна приказка…

В училище не блестял с кой знае какви успехи. Учел в търговска гимназия. Майка му нямала възможност да го прати в чуждоезикови колежи, където постъпили негови приятели от детството. Все по-ясно разбирали какво означавало да преживяват ден за ден. В търговската гимназия Мимико бил принуден да се съобразява с още една особеност. Бил единственият евреин в училището, съучениците му викали „евреина“. В началото на средния курс, в онези трудни дни на пубертета, за пръв път бил споделен от Берти. С времето дистанцията помежду им се увеличавала. Докато през лятната ваканция приятелите се срещали с момичета под часовника на площада и цялата тайфа отпрашвала към Косата, Голямата обиколка на Бююкада, той оставал сам с майка си, защото никое момиче не се интересувало от него, и сам ходел да се къпе в морето. В онези години, когато бил принуден да осъзнае разликите между него и съучениците му, се затварял все повече в себе си. Можеш да си представиш останалото. Болката, че ден след ден ставал все по-самотен… И не стига това, ами и се страхувал да се качи на велосипед. Отначало ти се струва смешно, но като се замислиш, те обзема някакво странно чувство.

Права беше. Забелязаното от нея бе всъщност твърде важен детайл. В този момент това отново я превърна в съвсем различна жена. Във всичките тези сцени определено прозираше неговото огорчение. Да си принуден да ходиш сам на плажа, да копнееш за някои места и за онези, които ходят там, и — защо да премълчаваме — да им завиждаш за това; и сякаш не са достатъчни душевните бури, ами и да се правиш, че всичко е наред… Ето защо фактът, че не е умеел да кара колело, наподобяваше с нещо невъзможно за споделяне стихотворение… Болка, която изливате единствено във вас самите, в душата си, в дни, които не сте могли да изживеете. По-късно човек научава игрите и, ще не ще, с всеки изминал ден ги научава все по-добре. Един ден се оказва завладян от игрите, само от игрите. Докато намери собствената си игра… Спомням си, че това бе един от моментите, който ме свързваше с Мимико, в който го чувствах близък.

— Веднъж Берти ми каза, че е допуснал грешка, като е оставил тогава Мимико сам и че много съжалявал за егоизма си. Но по-късно вече нямало как да промени нещата — каза Жулиет, прекъсвайки размишленията ми. Стори ми се, че не искаше да упрекне Берти, а по-скоро да го защити. В гласа й се долавяше топлината, с която майка се тревожи за детето си. Със същия глас говореше и за Мимико, особено когато каза: — Мнозина го мислеха за ограничен, може би даже за умствено изостанал. Май тогава само аз бях на различно мнение. Според мен той просто не умееше да използва ума и способностите си като другите, това е всичко. Една вълшебна ръка, ръката на истинска жена би могла да промени всичко и отново да го свърже по-силно с живота и онези, които го отхвърляха. — И добави: — Естествено при условие че тази жена би се държала мило с него, от душа и сърце.

Каза това, без да извърне очи от снимката пред себе си, след като дълго бе гледала снимката, неочаквано стигнала до нея след толкова години. Очевидно бе, че с последното си изречение искаше да открехне вратата за друг разказ. Навярно затова попитах:

— А какво стана с майка му? С мадам Виктория?

Почувствах, че въпросът ми я зарадва малко. Сякаш й се искаше да ми каже, че съм попаднал право в целта. Познавах я дотолкова, че да я разбера. Вярвам го и до днес.

— Тя мислеше като мен. Повече от всички други желаеше синът й, който беше вечно сам, защото приятелите му се бяха оженили, сгодили или заминали в чужбина и все по-малко общуваха с него, да си намери подходяща жена и да се задоми. Мадам Виктория беше неука, но в никакъв случай примитивна жена. Беше смела и честна към себе си, така че можеше да проникне в някои факти. Животът я беше направил такава. Когато човек е принуден да се изправи сам срещу всички трудности, да търпи лишения… Но преди всичко беше майка. Естествено не беше съгласна с това, че синът й бе изключен напълно от обществото. Затова го увещаваше да участва в някои публични събития. Спомням си тези дни. Идваше на сказките в „Юнион франсез“ или в „Каза дʼИталия“, особено през уикендите, в най-хубавите си дрехи и с надеждата да си намери любима. Поведението му там беше някак чудновато, някак комично. Знаеш ли, когато е различен, човек носи своята различност навсякъде със себе си. Разликата бе само, че хората в тази среда бяха малко по-зрели и затова не толкова вулгарни, но пък по-коварни. Дали той осъзнаваше, че му се присмиваха зад гърба? Така и не разбрах. Тогава тъкмо се бях запознала с Берти. Когато разказваше за приятелите си, споменаваше и Мимико. Май му беше малко неудобно. Долових обаче, че тайно го обичаше и му отреждаше място, различно от това на останалите си приятели. Тук се намесваше и силата на гузната съвест. Скоро след това една вечер се срещнахме преди сказката в „Юнион франсез“. Странно, имах чувството, че го познавам отдавна. Сякаш бе приятел, когото не бях виждала много време. Или същият човек, когото си бях представяла. Повярвай ми, когато стиснах ръката му, не усетих и следа от чуждост. Онази вечер той ми правеше комплименти, каквито не ми беше правил никой дотогава. Заекваше. По-късно, много по-късно, научих, че този дефект се проявявал само когато бил много развълнуван. Сигурно ще се изненадаш, но заекването го правеше симпатичен, едва ли не привлекателен. Поне така го почувствах. Ще кажеш, ако някой неочаквано погъделичка честолюбието ти, се държиш любезно или се стараеш да окичиш с плюсове човек, който има недъг, за да симулираш превъзходство и така да понасяш по-леко собствените си недъзи. Няма да ти възразя веднага. Но фактът, че на мига харесах Мимико такъв, какъвто беше, има и други причини. Тях не ги знае дори Берти. Тези причини се коренят в миналото и са свързани със спомени и хора от далечното ми детство. Както винаги… По-късно Мимико спря да заеква, без да се усети. Тъй като загуби своята емоционалност. Но преди това по неволя изживя това-онова. Както всички, така и той щеше да има незабравима връзка. Една от всички връзки винаги дава насока на живота ни и предопределя другите връзки. Такъв вид връзка изживя и той. Силната си чувствителност загуби по-късно, много след онази вечер. Години по-късно… Един ден почти спря да говори. Ах, Мимико, нахалник такъв! — добави Жулиет. Това възклицание прозвуча много на място. Мисля, че сега, след като мога да наблюдавам от изговореното и избора на думи съвсем различен ъгъл, разбирам по-добре чувството, което искаше да изрази Жулиет. Ясно бе, че тъгата по Мимико беше много дълбоко, добре скрита в душата й. В кътче, в което Мимико бе много далеч от всички хора и по-защитен, отколкото навярно би могъл и да мечтае.

— Онази вечер той хвалеше Берти по начин, неприятен и за самия Берти. Каза, че бил много добър, много верен, много надежден приятел и че трябвало да съм много щастлива, че ще се омъжа за такъв човек и ще споделя с него живота си — продължи Жулиет. По лицето й пробягна едва доловима тъжна усмивка. Беше си припомнила нещо, което не можеше да каже, да изрази. Нещо, което бе дошло от съвсем различно време, от съвсем различно измерение… Нещо, което не може да се назове, което ненадейно идва от твоето минало и нахлува в настоящето, а след като докосне душата ти, безшумно си отива…

— Едва много по-късно разбрах какво целеше да предизвика с думите си. Когато започнах да го опознавам малко по-добре. Хвалебствията му бяха тайно малко отмъщение спрямо Берти за толкова предателства и пренебрегвания; и той си отмъсти тайно, много майсторски, като го посрами и унижи пред човек, означаващ нещо за него. Вероятно знаеше, че Берти рано или късно ще се засрами за това. Вероятно му беше повече от достатъчно, че в този момент само те двамата знаеха истината. Изреди хвалебствените си песни с топъл глас. С нюансираност, непонятна за всички, които го смятаха за недотам умен. Това бе едно от коварствата, понятни само за онези, които го познаваха по-добре. Но всеки човек изпитва потребност от самозащита. Мога да кажа, че поведението му тогава ми се стори оправдано. Сигурна съм, че и ти мислиш така — каза тя, сякаш очаквайки от мен отговор, дори подкрепа.

Аз обаче бях някак по-склонен да не коментирам. В този момент стремежът й да оправдае неговата защита ме смути. Преди да въвлечеш някой човек в толкова скъпоценната си душевна сфера, първо трябва да замълчиш. По пътя към този човек има известни стъпки, които наистина би трябвало да признаеш за напълно правилни. Така че си затраях, понеже не бях сигурен, кимнах и така потвърдих думите й, но с известно съмнение. Предпочетох да скрия несигурността си и отвърнах на обезпокояването с обезпокояване, като попитах дали впоследствие е виждала често Мимико или дали е правила опити да го види.

— Един ден го срещнахме в квартал Шишли под ръка с жена — каза тя. Ненапразно по-рано бе споменала уж между другото някои неща, ненапразно ми беше дала някои опорни точки. Стоях пред дълъг нов разказ, който щеше да ме отведе до нови въпроси и да породи нови картини.

— Беше се оженил и ни запозна със съпругата си. Казваше се Лена и още от първия момент пораждаше странно безпокойство у отсрещния. Беше привлекателна, ефектно гримирана. Ние се изненадахме и същевременно разтревожихме. Той изглеждаше щастлив, шегуваше се и се мъчеше да демонстрира колко се гордее с жена си и статута на съпруг, с една дума, както всеки друг. Поканиха ни на гости. Няколко дни по-късно отидохме у тях на вечеря. Мимико много се зарадва. Фактът, че се бяхме отзовали на поканата, за него означаваше, че приемаме брака му и него като съпруг. Затова онази вечер бе решен да играе докрай ролята на добър домакин. Лена бе облечена в зелена деколтирана рокля без ръкави. Дълга смарагдовозелена рокля. Пушеше с цигаре и от време на време ръсеше френски изречения от сорта на: „Chez nous la vie commence apres minuit“[1]. Споменавам го, за да допълня обичайната картина, за която можеш да се сетиш. А цигарата й палеше Мимико. Естествено, носеше наметка, наметка от норки. По-късно я свали. Имаше хубаво тяло и трябваше да го покаже. Мимико се стараеше да потвърждава казаното от жена си — с възхищение, но и с леко треперлив глас. Смееше се, твърде много се смееше. Когато отидох с Лена в кухнята, използвал случая, за да прошепне на Берти, сякаш му доверявал важна тайна: „Страх ме е, много ме е страх“. В този момент салонът се сторил много голям на Берти и той си помислил, че е възможно да се загубиш дори в малък свят. Приискало му се да прегърне приятеля си, ала не го сторил. Лежащото помежду им време го възпряло да прекрачи чертата. А пък сега били по-близки отколкото през отминалите дълги години. Един миг, няколко думи били постигнали непостигнатото години наред, но въпреки това не успели.

В същото време Лена се доближи доста плътно до мен, като докосна първо талията, после ханша ми и каза, че тялото ми всъщност било много хубаво, но трябвало да се обличам по-женствено. Цялата се изпълних с неизпитано дотогава чувство, по гърдите и бузите ми се разля червенина. Помня, че сложих ръка на челото си и че Лена се засмя. Беше странно, много странно. Почувствах се като момиченце, като новачка. В този момент, съвсем за кратко, и аз стигнах до една граница. И същевременно проумях колко ужасна жена бе Лена, която възпламени, можеше да възпламени всяко докоснато от нея местенце. Това си впечатление споделих с Берти още същата нощ. Без да назова причината, като премълчах най-важния детайл. През следващите дни избягвах да ходя у Лена. Осъзнавах, че в мен се беше вселила друга жена. Друга жена, която преди това не бях виждала, познавала, усещала. С Берти бяхме женени от три или четири години. Бих могла да изживея нещо красиво, малка изневяра, което не ми беше хрумвало дотогава. Ала същевременно може би щях да предизвикам бедствие. Затова не предприех тази стъпка, не бях достатъчно смела за нея. Берти не знае нищо за това, което изживявах, чувствах в онези дни и никога няма да научи. И бездруго много по-важно бе какво се случваше по същото време в другата стая. Няколко думи, само няколко думи: „Страх ме е, много ме е страх“. Дали беше зов за помощ? Може би. Според Берти обаче и двамата, така или иначе, били стигнали до задънена улица във взаимоотношенията си. Вероятно нямаше и сили да се бори с Лена. Или по-скоро се боеше да не навреди още повече на Мимико, ако започне тази борба. Неговият приятел, когото ценеше, много обичаше, но чийто доверен приятел така и не бе станал, май бе направил погрешен, и то много погрешен избор. Ала въпреки всички болки, които му причиняваше този погрешен избор, беше с жена, отгоре на това изключителна, а според някои хора — истинска жена. Тази жена го плашеше, навярно изискваше от него тежки жертви, същевременно обаче му даваше шанс да сбъдне една мечта. Най-сетне в живота му присъстваше жена, телом и духом и с цялата си женска топлина. Нима това не беше по-добре, отколкото пак да остане сам, още повече след такава връзка? Така че трябвало нещата да се оставят на естествения им ход.

Понякога си мисля дали оценката на Берти, която в първия миг изглеждаше много прецизна, не бе само скалъпен претекст, понеже му липсваше кураж да помогне на своя приятел. Дали така не бягаше от него за пореден път, дали не го предаваше за пореден път? Никога няма да узнаем това, никога няма да съберем достатъчно смелост, за да зададем такъв въпрос. Тогава Берти попитал Мимико: „Какво да направя за теб?“. А Мимико отговорил само: „О, остави, все едно!“. И това без съмнение е важно. Дали е използвал „все едно“ в смисъл на „Няма вече път назад, просто трябва да знаеш какво става с мен“? Или: „Щом питаш сега, след толкова време, и бездруго не можеш да направиш нищо, най-добре забрави какво ти казах“? Не зная. Зная само, че и този въпрос няма лесен отговор. Като последно във връзка с тази вечер си спомням и погледите. Погледът на Мимико издаваше несигурността на малко дете, загубило пътя; в погледите на Лена се четеше покана.

С течение на времето всичко си дойде на мястото. Както е във всяка връзка… По-късно се срещнахме на годежа, който виждаш на снимката. Беше горе-долу година след запознанството ни. Тогава Лена ме погледна дистанцирано, незаинтересовано. Дали бе забравила случката, или искаше да ми внуши, че съм пропиляла шанса си? Или пък аз бях надценила някои вероятности, напразно си бях въобразила? Не се задълбочих, реших, че е по-добре да не се задълбочавам в това. Поне тогава… В сравнение с миналата година Мимико беше по-спокоен, дори по-весел. Или бе приел живота си, или беше цар на преструвките. Лена, както винаги, бе положила голямо старание за облеклото и грима си. Пак пушеше с онова дълго цигаре, пак вплиташе понякога в приказките си френски думи и изрази. Отново внушаваше, че със сочните си устни, погледите и стегнатия за възрастта й бюст е доста съблазнителна жена. Правеше се на сърдечна и играеше ролята на жена, даряваща околните с искрена усмивка. С това може би искаше да добави още колорит, различен коментар към ролята, която играеше онази вечер. И може би искаше да загатне колко съм сгрешила, като не съм събрала смелост да я посетя. Все едно, на масата всички бяха в настроение, както се полага за годежно тържество, за което се бяха подготвили по най-добрия начин.

Джени много обичаше Мимико. Беше по-млада от него, но по странен начин се чувстваше като негова по-голяма сестра, макар да не се виждаха често. Казах ли ти, че бяха братовчеди? А освен това бяха близки приятели. Това ме изумяваше при всяка наша среща. Имаха си доверие един на друг. Джени бе наистина като нежна сестра. Навярно затова поиска Мимико да присъства на годежа й. Заради Лена и бездруго се виждаха рядко. Пък и мисля, че тя искаше да се избави от тайните си угризения. Рано или късно всеки се опитваше да възмезди с нещо Мимико; всички се смятаха за задължени да го възмездят с нещо. Всеки съзнаваше, че е допуснал грешка спрямо него. Затова някои шеги тази вечер бяха пълни с намеци. Вдигаха се тостове за доброто старо време и за бъдещето. Тази вечер всеки имаше надежди, всеки очакваше нещо от живота. Лена обаче, може би под въздействие на виното, загуби афишираната си в началото сърдечност и все повече се отдалечаваше от масата, макар че се мъчеше да го прикрие. Беше пила много, тя пиеше много. Е, не говореше несвързано, но под влияние на алкохола изпъкна страна от характера й, която иначе се опитваше да потули. Нещо не беше наред между двамата. Нямаше как да не се забележи. Знаеш, че в такива ситуации често е трудно да се направят нужните крачки. Страхуваш се. Страхуваш се от себе си, от крачките, които ще направиш, и от евентуалните последици, боиш се от онова, което може да кажеш или няма да кажеш и което не си способен да дадеш на друг човек. Години по-късно осъзнаваш, че е било чист егоизъм, може би опит за самозащита, което си е пак егоизъм. Тогава разбираш, че трябва да живееш с разкаянието, с твоето разкаяние.

След тази вечер предприехме няколко опита да се срещнем с Мимико и да го поканим у нас, което дотогава не бяхме правили, предлагахме му да дойде сам или с Лена. Той обаче все повече се отдалечаваше от нас; предпочиташе да стои далеч от нас. Изглежда, бе загубил доверието в приятелите си, в цялото си обкръжение. Или… Или не искаше други да видят истинското лице на жена му, която бе сметнал и приел за своя съдба. Много по-късно, когато всичко приключи, както се казва, безвъзвратно, щяхме да узнаем истината, но без подробности. Тази хубава, очарователна жена, която с невероятното си сексуално излъчване можеше лесно да заплени всеки пожелан от нея мъж и несъмнено бе пробвала или рискувала да се впусне в други забранени връзки, имаше зад гърба си вече два нещастни брака. Двамата съпрузи били богати чуждестранни търговци. Живяла няколко години в Лугано, няколко години на остров Корфу и няколко години в Александрия. Говореше се, че дълго била метреса на известен депутат. Но всичко това са само слухове. В нейно присъствие човек имаше чувството, че за пръв път танцува и пие, че изобщо за пръв път се наслаждава на нощите.

Беше левантийка, говореше италиански и френски като майчини езици и бе загубила семейството си още като девойка. Берти научи това от Мимико много по-късно, една вечер на чаша чай в „Парк хотел“. Това май беше единствената вечер, в която двамата стигнали до истинско приятелство. Според мен бяха видели докъде са стигнали, какво са загубили в напразните си опити да успеят в това или онова. Само така мога да си обясня защо Берти не скри, не се опита да скрие угризенията, нещо повече — срама си, докато ми описваше вечерта. По време на разговора за тази вечер остана открит един въпрос: Как така подобна жена е пожелала да се омъжи за човек като Мимико и да живее с него? Доколкото разбрал Берти, запознали се в „Каза дʼИталия“. Същата вечер отишли в ресторант в Тепебашъ, където хапнали и пили алкохол. Там Мимико за пръв път пробвал да запали цигара, което разсмяло Лена. Скоро след това се изкъпали в морето на Бююкада. Бил топъл есенен ден, по думите на Мимико — най-хубавият и най-емоционалният ден в тогавашния им живот. По-късно отишли в увеселителен парк. Там Лена предложила брак на Мимико. Нямала семейство, нямала близък човек. Най-вероятно ги събрали самотата, усещането за изоставеност. Направили съвсем скромна сватба. На празненството дошли няколко съседи, няколко далечни роднини. На никого не направило впечатление обстоятелството, че Лена не била еврейка. Присъствалите там също били пленени от чара на друга реалност, така че сто на сто си задали въпроса, който и ние си зададохме години по-късно. Кое бе подтикнало жена като Лена към решението да се омъжи за Мимико? Може би желанието да потърси закрила при друг човек, място да си отпочине, да си поеме дъх. Има обаче и други предположения. Бягство или желание да докаже нещо на някого или пък нужда от параван, за да продължи по-лесно забранена връзка… Да, има различни възможности. Накрая всичко се разви, както се и очакваше. Лена напусна Мимико две години след снимката, и то без да му остави никаква бележка, никакво обяснение. Представи си, посред бял ден внезапно си тръгнала, изневиделица, както и била дошла. За нас това развитие на нещата беше нормално, сякаш предвиждано. Добре, и ние както мнозина други бяхме наблюдавали връзката отдалече и без да се намесваме. Може би затова ни бяха убягнали някои детайли. И все пак някакво странно усещане, може би защото не вярвахме в тази връзка, ни беше подготвило отдавна за това развитие. Въпреки всичко ни беше жал за Мимико. Тъй като добре знаехме, че няма да му е лесно както на нас да приеме ситуацията. Та нали независимо от опасенията бе започнал своя брак, съвместния живот с големи надежди. Навярно затова не вярваше, не искаше да повярва, че Лена го е напуснала. Постоянно се утешаваше с мисълта, че е отишла някъде, за да уреди жизненоважен въпрос, и след като уредяла този въпрос, със сигурност щяла да се върне вкъщи. Отиде още по-далеч. Превърна тази лъжа в истина. Вероятно се нуждаеше от нея. Само така можеше изобщо да понесе онези дни. Опитахме се да не го оставяме сам. Но този път той ни отряза. Е, не го каза буквално, обаче ни го внушаваше недвусмислено с всеки жест. Според мен смяташе, че хора, които бяха загубили доверието му, на които вече не се доверяваше, нямаха право да го виждат в това състояние: Наказваше ни за нашето закъснение, изобщо за цялото ни закъснение. Наказваше ни, като ни лишаваше от съпричастие към болката му. Та нали и той се нуждаеше от някого, когото да накаже. Сега разбирам това малко по-добре. Същевременно обаче май бе започнал да обича самотата си и в самотата да открива друг човек в себе си. В дните на своето преображение напълно спря да заеква. И бездруго с всеки изминал ден говореше все по-малко, потъваше във все по-дълбоко мълчание. Бе поел по пътя към някаква лична мъдрост.

Малко по-късно прекъснахме изцяло връзката си. И този път безмълвно приехме ролята, която ни беше отредил. И този път безмълвно… Без да положим усилия, както го бяхме правили няколко пъти досега. По тази причина, водени от прословутата си сдържаност, не можахме да наблюдаваме дори ритуала на самотата, който Мимико извършваше много по-късно и в чиито очевидци превърна други хора. Все повече се затваряше в себе си. Това бе всичко, което виждахме. За да стои колкото се може по-настрана от нас и предишната си среда, излизаше рядко от къщи. Понякога ходел в ресторанта, в който вечерял за пръв път с Лена. Облечен елегантно, сякаш бил поканен по важен повод. Преди това запазвал маса за двама и карал да я украсят подобаващо, после седял там, очаквайки, че тя може би все пак ще дойде, тя, жена му, любимата му Лена, жената, към която останал привързан до края на живота си. След някое време започвал да се храни бавно, както изисквал ритуалът, като казвал на келнерите, че очакваната дама ще закъснее, но може да дойде всеки момент, затова да не вдигат приборите. Били се уговорили в случай на закъснение пристигналият пръв да започне вечерята. След ядене ставал, сякаш всичко било наред, благодарял на оберкелнера и изключително учтиво заявявал, че храната била превъзходна и че щял да дойде пак. Както научих, придържал се към този навик години наред. С времето келнерите разбрали каква е ситуацията.

Един ден, когато случайно отидохме в онзи ресторант, келнерът Мухитин бей случайно ни описа този ритуал на хранене и ние разпознахме в мъжа нашия изчезнал Мимико. За моите представи хората там го обичали много. Там, в тази игра на лъжи… Стана случайно, вече ти казах. Наистина случайно. Светът е малък, нали така разправят. Мухитин бей беше от старите истанбулчани, очарователен възрастен мъж, преживял и препатил какво ли не. Беше висок, носеше очила с дебели рамки и говореше бавно, произнасяше всяка дума поотделно, което му придаваше характерно благородство. Правеше впечатление на човек, който през дългите години на страдание и неволя се бе научил да се наслаждава на живота. Говореше с погледи, сякаш виждаше какъв човек се крие у отсрещния. Като че ли това бе най-вече израз на неговата изисканост. Би могъл да стане великолепен изпълнител на характерни роли. Май ми приличаше на един филмов актьор, та затова си бях помислила така. Още помня този мъж и погледите, които съумяваха да пренесат зрителя в напълно различен свят. Въздействаше на другите като човек, който бе решил много въпроси в живота си, който се наслаждаваше на всяка сцена. Държанието му вдъхваше лек страх, изглеждаше някак снизходително, но и силно впечатляващо.

Държанието на Мухитин бей изобщо не беше снизходително. Напротив, той бе олицетворение на учтивостта. Движенията, походката му бяха премерени и, така да се каже, приятни за гледане. Докато се хранехме, се приближи към масата ни и се извини, защото забелязал, че сме от „онези“. Поиска да ни разкаже един спомен. Едва ли като зрителка съм очаквала с такова нетърпение друга пиеса. Разказа дълга, много дълга история. Историята на човек, когото познавахме, дори много добре, а именно — историята на Мимико. Така узнахме на какво бе присъствал в онзи ресторант. Този мъж, който бе много повече от свидетел, ни описа различни сцени, всяка от които придобиваше значение чрез различни детайли. Неочаквано при нас дойде стар, много стар приятел, дори седна на масата ни. Мимико винаги избирал тази маса. Мухитин бей каза, че най-сетне му се удала възможност да разкаже на точните хора историята, която отдавна искал да разкаже. Онази вечер била последната му в ресторанта. Дълги години работил, запознал се с безброй хора и накрая решил да се оттегли от професионалния живот. Всичко било станало толкова просто, толкова банално. Всичко се променяло или се било променило и изглеждало, че той намирал друг живот другаде, при други хора. Не само той самият, също и ястията, гостите, също и гласовете и слуховете, които правели ресторанта специален, се били променили. Това чувство било напълно нормално за възрастта му, всеки на неговата възраст го изпитвал и, ще не ще, трябвало да го преглътне. Но макар да осъзнавал фактите, това не изключвало да се чувства чужд на мястото, на което бил отдал годините си. Например единствено той знаел историята на малките пукнатини по някои използвани години наред чинии или че всички стари чаши за вино били изпочупени. А и само той знаел историята на жената, наръгана смъртоносно от мъжа си, след като както обикновено седяла със своя любовник на онази маса за двама. Сега обаче дошло времето да сподели всичко това. Да сподели… Ако евентуалностите, обстоятелствата го позволявали. Доколкото го допускали изминалото оттогава време и хората… Бил много щастлив, че занапред щял да живее при също така остарялата си сестра извън Истанбул, в Емиргян, в разпадаща се отвсякъде съборетина, но с изглед към Босфора и пълна с неразпадащи се спомени. Говореше ни за Мимико като за непознат приятел и незабравим човек. Пък и нямаше как да предположи, че го познаваме. Но мен ако питаш, знаеше повече, отколкото показваше, и то доста повече. Според мен Мимико му беше разказал цялата си история с всички болки и участници в нея, не само за Лена, а и за всички приятели, които го бяха изоставили и предали. Държанието му сякаш издаваше, че ни е очаквал, рано или късно, за да поговори с нас за всичко това. Сякаш искаше да каже: „Как мислите, защо стоях толкова дълго тук? Вас чаках“. Точно както в онези мистериозни разкази, от които дълбоко се трогваш, но и настръхваш… Вас чаках… Именно с това чувство, на тази маса, на която бяхме седнали случайно, изслушахме разказа за отминалите събития. На онази маса, без да забележим в кое време се намирахме.

Навярно само от чувство на вина не посмяхме да кажем, че сме познавали Мимико. Сякаш така бе по-добре. Мимико беше жив онази вечер, както би желал, беше там. Дълго след смъртта си… Оттогава бяха изминали може би четири или пет години, вече не си спомням точно. Сещам се само, че един ден научихме за смъртта му от кратък некролог във вестника, навярно убягнал на повечето хора. Знаеш ли, че всеки ден преглеждам некролозите и не ми е скучно? Не беше ясно кой е дал некролога. Пишеше само „приятел“. Погребението беше минало. Според последната воля на Мимико некрологът бе поместен едва след траурната церемония. Така и не узнахме кой е този приятел.

Новината потресе Берти. Същият ден ме заведе в уличките в квартал Тозкопаран, където бяха живели като деца и играли на топчета. Говореше за Мимико и страхотното му майсторство в тази игра, докато разказваше за старите улички и децата, които придавали напълно значение на тези улички. Всеки бил оставил топчетата си някъде в онези улички… Да, Мимико бил царят на онази игра. Никой в онези улички не можел да се мери с него. Това било едно от малкото умения в живота му, което наистина бил овладял до майсторство и което отгоре на всичко му доставяло удоволствие. Ето защо прекарвал часове в тази игра. Многобройни дълги часове… Не се вслушвал в гневните приказки и предупрежденията на майка си. Другите говорели, че имал цели торби с топчета. Той обаче обикновено твърдял, че преувеличавали. Дали било възможно да се съберат всички топчета на света? Дали животът на едно дете или на един човек, който не искал да напусне детството, щял да стигне, за да сбъдне тази си мечта? Мимико бил щастлив единствено с малкото си съкровище. За него всяко топче притежавало особен цвят, особена светлина. Берти, единственият посветен в това „тайно царство“, си спомняше много добре за всичко. Топчетата ги примамвали в съвсем различен, далечен свят. Или пък с едно топче можели да носят своя свят в джоба на панталона си. Както в приказките… Само че сега си измисляли своя приказка. Своя приказка… Така че поне за известно време да забравят напълно света, в който живеели, били принудени да живеят… Една вечер след училище пак бил погълнат изцяло от играта на топчета с приятелите си. И то как погълнат! Времето минавало. Вече се стъмвало, затова разтревожената мадам Виктория изхвърчала на улицата. Намерила сина си на две преки от къщи, по думите на Берти го открила на тайното му място, което Мимико предпочитал за дълги игри. Хванала го за ухото и го помъкнала към къщи. Пред всичките му другарчета от махалата, които не можели да се мерят с него по майсторство или били дошли да го наблюдават с възхищение. Точно когато се готвел за особено умело хвърляне. Тъкмо играели на „главоблъсканица“.

Мадам Виктория била наистина вбесена заради закъснението му. Онази вечер Мимико трябвало да изтърпи последиците от гнева й, който проявявала много рядко. Всъщност я познавали като доста спокойна, дори отстъпчива жена, но в такава ситуация никой не смеел да излезе насреща й. Според мен искала да защити себе си и това, което обичала. Нима й било лесно да се грижи сама за всичко? С течение на времето тежката борба за съществуване докарвала хората и до абсолютно нежелани моменти. Както виждаш, първо се опитвам да разбера, преди да отсъдя, но все още не мога да реша дали е имала право да излее целия си гняв върху сина си. Тъй като онази вечер Мимико не само бил посрамен пред другарчетата си, но и „изгубил“ всичките си топчета. Вкъщи мадам Виктория взела чук и направила на сол всички топчета. Един ден чух от свекърва ми как мадам Виктория казала, че много съжалявала за това. Оттогава бяха минали години. Всички бяха вече поостарели. Била „извършила малко убийство“. Така мислела. Никога нямало да си го прости. Но каква полза от срам или угризения след толкова много време? От онази вечер нататък Мимико никога повече не играл на топчета, никога повече не държал топче срещу светлината, не искал да чуе тракането на топче. Берти смяташе, че това било едно от решаващите събития, превърнали Мимико в мизантроп. Затова станал затворен човек. Изгубвайки топчетата, изгубил и своя малък свят, така да се каже, своето убежище.

Онзи ден минахме и покрай бившия магазин за велосипеди на Христо. Сега в сутерена вместо него имаше западнал вехтошарски дюкян. Нямаше нужда Берти да ми разказва повече. Разбирах, поне можех да си представя какво се беше случило.

Та така… Както вече споменах, мнозина смятаха Мимико за леко умствено изостанал или за безобиден луд. За мнозина беше страхлив, слабохарактерен. И заради това бе просто нехармоничен човек, който не бе намерил мястото си в обществото, в което живееше, и не умееше да формулира проблемите си. Знаеш, хората, които предпочитат да си останат в стадото или пък са неспособни на нещо друго, винаги се затрудняват да класифицират аутсайдерите. Но тогава всеки бе зает със своите проблеми и близки. В онези времена най-често се дистанцирахме от другите, много повече от необходимото. Мадам Виктория сигурно бе схванала положението му. Иначе е необяснимо защо за нея бе толкова важно синът й да се задоми, да се запознае с подходящо момиче. По време на онези ужасни нощи и самотни уикенди сексуалността му се беше превърнала в непоносим ад. Една майка може да усети това. Е, добре, строшавайки топчетата, тя бе унищожила и онзи защитен свят. Понятно обаче бе и друго: че хората нямат друг избор, освен — въпреки всички отрицателни преживявания — от определен момент нататък да потърсят убежище един при друг.

Мадам Виктория правеше за сина си всичко, което можеше и което й позволяваха способностите, ала почина твърде рано. Това означаваше, че Мимико въпреки всичко преживяно загуби най-сигурното си убежище, своя дом. Една ранна сутрин позвънил у родителите на Берти и казал на татко Жак, който отворил вратата: „Майка ми си отиде…“ След което силно развълнуван си тръгнал. Нищо повече. Татко Жак не разбрал веднага, че се е случило нещо наистина лошо. Събудил цялото семейство и им съобщил новината. Хукнали презглава към къщата на Мимико. Там Мимико отворил вратата и с отчаяни жестове показал, че майка му е отишла много далеч, но не бил в състояние да промълви нито дума. Втурнали се в спалнята, където мадам Виктория лежала безжизнена на кревата. Приближили се. Свекърва ми видяла две едри сълзи на бузите на мадам Виктория, които показала и на Берти. Две почти засъхнали капки… Явно не си била отишла толкова леко. Дали мадам Виктория се разплакала, защото имала силни предсмъртни болки, или защото мислела, чувствала, че ще остави сина си сам и беззащитен? Никой не знае. Но повече ми се иска да повярвам във второто предположение.

Берти щял да остане на драго сърце там, но нямало как. Почувствал, че Мимико предпочита да бъде сам. Така било и в дните след смъртния случай. Трябвало да се адаптира към новата ситуация. В онези дни всички проявили разбиране. Неговото всекидневие и бездруго не се променило кой знае колко от неизбежното тичане нагоре-надолу. Мимико продължил да работи в счетоводството на главния равинат; след известно време, когато му потрябвали повече пари, започнал да води счетоводните книги на няколко малки фирми.

Постоянно усещал липсата на майка си и като мнозина самотници чакал да срещне жена, любима, която да го дари с нежност и топлина. Живеел си търпеливо, без да дотяга на другите. И един ден дошла Лена… Въпреки всички страхове, които му вдъхваше, за него Лена беше сън. Тази жена може би не беше идеалната любима, ала беше сън, неочакван сън. Навярно затова така и не пожела да се събуди от този сън. Но на кого ли е лесно да заплати цената на различността? А финалната част от историята се разиграла при Мухитин бей… Поради смяна на собственика ресторантът бил затворен известно време. За Мимико това означавало да прекъсне най-важната връзка със съня си. Ако искаш, наречи го нова загуба на топчетата. Нова загуба на топчетата… Години след това, когато телесните сили, кажи-речи, го били изоставили… Това развитие отдалечавало Мимико все повече от околните; все по-често се замислял, че без тази игра животът му всъщност вече нямал смисъл. Бавно се ограждал с все по-високи стени. Един от малцината, които до края успявали да преодолеят тези стени, бил Мухитин бей. Той ходил няколко пъти у Мимико. Един ден дошъл с радостната новина, че ресторантът пак щял да отвори. Мимико бил поканен като почетен гост на тържеството, масата му била запазена… Мимико се усмихнал. За пръв път от години отново се усмихнал. Но изглеждал много отпаднал. Казал, че смъртта му наближава. В последната вечер Мухитин бей бил при него. Малко преди смъртта си Мимико споделил, че не можел да прости на подофицера, който така го зашлевил по време на военната служба, че оглушал с дясното ухо. За всички други бил сигурен, че направили всичко възможно за него. Никой от нас не знаеше за инцидента по време на военната служба. Нито Берти или аз, нито друг от близките му. Никой от нас… Мен ако питаш, даже мадам Виктория не е знаела. По-интересното беше, че не бе разказал на никого за увреденото дясно ухо и глухотата не се забелязваше. В сетната си минута пожелал някой да узнае за нея. Е, това е…

Бяхме стигнали до края на разказа. Потънахме в мълчание. След някое време Жулиет се обърна към мен и наруши тишината:

— Жалко, че не го познаваше!

— Сега вече го познавам — казах.

Тя се усмихна. Очите й бяха навлажнени. И преди това се бях опитвал да разбера и доколкото мога да разкажа истории за разкаяние и егоизъм. Зная, в такива ситуации има толкова много спомени и картини, но още повече шикалкавения, които придобиват по-голямо значение, щом си направиш вътрешна равносметка. А има и истории, които въпреки всички мечти няма как да проумееш, понеже не си ги спомняш и не можеш да ги споделиш с други хора. Затова ми се иска да вярвам, че Жулиет, съзнателно или не, не сподели с мен някои други чувства, скрити във фотографията. Защо например Берти е изтъквал като толкова важно майсторството на Мимико в играта на топчета? Или: Поради каква неопределима тревога Жулиет не е могла да разговаря с Морис в кафенето на Бююкада? Дали на снимката от онази вечер Лена е била наистина толкова далеч, както го е представяла? Каква роля са играели в самотните нощи на Мимико пробващите дрехи жени, които са го подготвили за различни радости и надежди? Кой знае, може би всичко идва от желанието да представиш един живот като изживян. От страх да не загубиш дадени хора, или по-точно: отделен човек… Днес разбирам още по-добре разказа, който Жулиет ми подари, тръгвайки от фотографията. Възможно е да е премълчала някои факти или да е украсила, подплатила това-онова с дребни лъжи. Та нали установихме, че лъжите понякога са оправдани.

Да, лъжите понякога са оправдани… Както лъжите, така и нашите лъжи. Нима иначе Джени би могла да каже в онова писмо, че е щастлива жена? Нима иначе Мимико би имал право да устройва онези ритуали на хранене, а Жулиет да твърди, че е отишла случайно в онзи ресторант на Тепебашъ?

[1] При нас животът започва след полунощ (фр.). — Б.р. ↑

Бащи, дъщери и неизпети песни

1. Къде, кога, зад кой прозорец видях мадам Елени за последен път? Кога изпитах за последен път болката, че се докосвам до един човек от разстояние, само от разстояние? Най-сетне трябва да призная, че въпреки всички загуби понякога съм чувствал вътрешна потребност да проследявам с надежда малките възможности зад разказите, дори предвиждайки опасността да не мога да се върна. И аз исках да се спусна в коридора на смъртта… Да се спусна, да се спусна още по-дълбоко, така си казвах. Да се спусна още по-дълбоко… Да открия живот в бездънния мрак, ала чий живот, в кой мрак? С коя смърт се родееше тази победа? В страната на мрака тя чакаше някого, неизменно се чакаха двете, там навярно чакаше винаги… Заради този друг живот някой винаги чакаше някого, неколцина, винаги ще чака, или ще изглежда така…

Мадам Елени вероятно не бе свързана непосредствено с онзи коридор на смъртта или с онзи друг живот. В паметта ми изниква най-вече мадам Елени, когато си мисля, че не съм направил тази крачка. Началото на разказа е тук, така предполагам. Тук, това място или тази черта… Това място или няколкото снимки, които подхранват това място, които намират смисъла си на това място. Мога например да си спомня за остъклената шахта в старата жилищна кооперация, която още преди ме импулсираше за някои разкази. Хората, изпълвали с живот тази шахта, сега са в други страни, съдби, времена… В други страни, съдби, времена… Да речем, дъщерята на домоуправителя, Шюкран, която искаше да поеме към съвсем различен живот, а и рискува да направи крачката, за да не се задуши от въздуха в стаята, вмирисана на готвено, където всичко се смесваше, любов и омраза, разочарование и бедност, и дори сексуалност… Както всички други хора, които живееха на брега на онези животи и не намираха кой да ги изслуша…

Те живееха в жилищна кооперация, в която някои все още недокоснати детайли и предмети, запазени живи или скрити в някои кътчета, неочаквано щяха да ми открият пътя към други разкази. Аз самият също бях живял там и опитвал да осмисля посвоему тези гласове, тези крачки. В някои вечери онези гласове все още ме приканват да се приближа към онези животи. Живееха зад една врата, зад собствената си врата… А оттам идваха миризмите… Миризмата на бял боб със спанак или пържена на тиган риба проникваше през вратата. По миризмата на политура, попила в паркета, се познаваше, че същия ден е идвала чистачката. Тя втриваше политурата в паркета със стар копринен чорап. Тоест един иначе безполезен чорап сега заживяваше нов живот на друго място. Дали по този факт може да се установи, че миризмата на политурата ме е възбуждала сексуално? Защо не? В онези дни имаше толкова чувства, които не искахме да обясним и мъкнехме посвоему със себе си, които ни приканваха към други бягства. Излъскването трябваше да стане със суха мека кърпа. Мадам Матилда обичаше да наблюдава как с кърпи под краката правим танцови стъпки върху току-що намазания паркет. Мадам Флоридис — също. Само че тя не се задоволяваше да гледа как танцуваме със Сандра, а със завидна пъргавина също се впускаше в танц, за да ускори нашите движения, и си тананикаше шлагера от грамофона. Струва ми се, че тогава научих първите си танцови фигури. Тя предпочиташе и повтаряше туиста, и то не само защото тогава беше модерен, но и защото според нея бил най-подходящ за лъскане на пода. В онези вечери Сандра бе много хубава, а мадам Флоридис — жизнерадостна, въпреки тежката си съдба. Ала всичко това е от друг разказ, който се разиграва в друга жилищна кооперация.

Шареният свят на мадам Матилда — с турските филми в кино „Керван“, в песните на Зеки Мюрен[1], с чистенето и готвенето сутрин и плочите на 45 оборота — бе устроен съвсем различно. Сякаш в момента я виждам пред себе си как си бъбри със съседките в онази стъклена шахта. Това беше сутрешният ритуал или една от най-важните части от живота й изобщо. Задължително трябваше да разменят няколко думи за новия филм в киното, за яденето, което щеше да готви, или ако бе дошло времето — за празничните приготовления. За нея героите от филмите бяха като хората, сред които живееше. Бяха обаче и различни. По някакъв начин запълваше деня си с тези хора, които бяха обект ту на завист, ту на обожание, които малко ревнуваше и които понякога бяха набелязани поотделно за жертви. Набелязани поотделно за жертви хора… Нали животът на всеки трябваше да се защити или оправдае по специален начин. Сега, когато живея в другия край на града, заедно с тези сцени, със сутрешните разговори, разнообразяващи тези сцени, се сещам не само за мадам Матилда, а и за други полека-лека размиващи се лица, да речем, за тъжното лице на Шюкран, която от друг прозорец на живота, в друга стая пое кръста на борбата за своя живот. Мадам Матилда с дебелите стъкла на очилата си, с къдравите дълги коси и огромния бюст и ханш казваше за Шюкран: „No me estan plazyendo las miradas de esta ijika“ — „Погледите на това момиче не ми харесват“. Това не бе само упрек, в очите й се таеше и загриженост. „Ya tiene uno. Un sofor parase“, казваше мадам Чела. „Има си даже и любовник. Май е шофьор.“ Думите й съдържаха и доза коварство и целяха да съсипят Шюкран. „Los vide dos vezes serka del bakkal. Si los aferra el padre te euro ke la mata.“ — „Два пъти я видях близо до бакалина. Ако баща й я спипа, кълна се, че ще я убие.“ Мадам Чела не знаеше, че Хюсню бе толкова привързан към дъщеря си, че винаги щеше да я защити, каквото и да стореше. След онова, което бе препатила, мадам Чела всъщност би трябвало да прояви разбиране и съчувствие към тази болезнена история за дисхармония. Само че тя не притежаваше, не искаше да притежава тази добра воля. Тъй като изпитваше потребност да докаже първо на себе си своето финансово, а с това и обществено превъзходство пред хилядите и десетките хиляди, които живееха и бяха принудени да живеят като Хюсню. „Поне дотам, поне дотам би трябвало да го докарам“, казваше сякаш на себе си. А освен това използваше чуждата трагедия, за да съществува, за да забрави собственото си нещастие. Като дългогодишна вдовица, която страдаше, че надхвърлилата трийсетте нейна дъщеря все още не бе омъжена, тя трябваше да прикрива катастрофата в собствения си дом. Оттам и дребните й коварства. Това несъмнено се срещаше във всички краища на света, във всички времена. „Ya se lo dise al padre“, казваше мадам Матилда. „Le dise ka haga dikkat. Ahora te la yehan, te la kandireyan, i dospues vites ke se hizo putana.“ — „Казах на баща й да внимава, така казах. Сега я извеждат, докарват се пред нея, ама докато се обърнеш, станала курва.“

Мадам Матилда беше много по-мила от мадам Чела. Освен това нейният емоционален свят се дирижираше от стотици, може би хиляди филмови сцени. Стотици, хиляди сцени от истории, които другите навярно игнорираха, защото се разиграваха само във филмите, се радваха на нейната защита, защото тя вярваше несъзнателно в правдивостта, в която другите се съмняваха. След като оттогава са изминали много години, днес се питам: Ако обстоятелствата бяха различни, напълно различни, дали от жената, скрита в душата на мадам Матилда, би излязла добра сценаристка? Това надали може да се установи във време, в което много от нейните сцени са загубени. Страшното е, че трагедията, подготвена в главата й, един ден наистина се случи. Без съмнение тя просто притежаваше вътрешната сила да предвиди онази трагедия. За да защитят светостта на семейството, за да отделят семейството от чужди хора, всички за пореден път избраха да останат само зрители на съдбата на друго семейство. Да стоят настрана, да не се намесват и отгоре на това съзнателно да определят това поведение като добродетел… Без да забележат колко се изолираха сами и колко беззащитни ставаха от определен момент нататък. А аз май не бях достатъчно голям, за да установя някои зависимости, но си спомням за случките, сякаш бяха вчера. Една понеделнишка сутрин с мъжа, когото бе видяла мадам Чела, Шюкран щеше да направи крачката към съвсем различен живот, към собствения си истински живот. Един понеделник сутрин… Когато за всички наоколо започна една обикновена седмица… Дръзна да изостави семейство, близки, дрехи, всички неща от детството си заради своите мечти. Без да вземе нищо със себе си… И остави в малката квартира на портиера текст, написан с прости думи, който сякаш спонтанно будеше поетични чувства. „Тръгвам и няма да се върна вече. Простете ми и се опитайте да ме забравите. Тъй като и аз ще се опитам да ви забравя.“ Докато беше жив, Хюсню носеше у себе си тази бележка, оставена от Шюкран, любимата му дъщеря. Когато ми показа тази кратка бележка, бяха изминали много, много години от случката. Надрасканите набързо думи всъщност свидетелстваха за съпротива, бунт срещу съдбата, за разочарование и тайно бягство. Историята на Шюкран бе история на жена, прокудена от живота. История за прокуждане, за поражение, за това, че един човек не може да намери мястото си… Поне доколкото успяхме да разберем… Дълго време, години наред нямаше никакви новини за нея. Най-накрая в уличката се чу, че работела в нощен клуб. Хюсню направи всичко възможно да проследи дирята и обиколи всички нощни клубове на Истанбул, все по-отчужден от светлините на нощта, ала полагащ усилия да не загуби изцяло надежда, за да направи мъката си поносима. Молеше всекиго с вид на човек с важни връзки да му помогне да намери дъщеря си, без да забелязва, че понякога изпадаше в комично положение. Един ден прочетохме във вестника. Шюкран била убита заедно с някакъв мъж в хотелска стая в гаровия квартал Сиркеджи[2]. Мъжът уж бил неин годеник. Вероятно ставаше дума за прословутата ревност, защото убиецът бил бившият й любовник. Според показанията му не съжалявал, бил извършил престъплението съзнателно и предумишлено. Съзнателно и предумишлено. Та всеки да намери покой, заслужения си покой… В тази форма бе представена историята в полицейския доклад, така бе поместена и във вестника и така щяха да я прочетат другите. Беше кратка статия на една от вътрешните страници и за всички, освен замесените и истинските очевидци спадаше към маловажните, едва ли не всекидневни новини. До текста имаше паспортна снимка. На снимката Шюкран се усмихваше, сякаш за да прикрие болката. Беше една от снимките, на които хората се стараят да изглеждат щастливи. Остава само да си представим онази последна стая, хотелската стая, в която бе направила последните си крачки. От една в друга стая… Какво се бе променило? Какво бе успяла да промени? Сега, след като е изминало доста време, се опитвам още веднъж да намеря отговора на този въпрос. Но пред духовния ми взор застава само хотелска стая, където чаршафите се сменят веднъж седмично и която е била свидетел на множество бягства и фалшиви, ненавременни и незадоволителни любовни актове. Хотелска стая в някаква барака в гаровия квартал Сиркеджи… Това е всичко. Погледът на Шюкран от снимката бе толкова по-различен от погледите на девойката, която навремето тревожеше мадам Матилда и вярваше, че има право на друг живот. Сега си мисля, че с погледите си тогава и на снимката е искала да каже много повече, отколкото е можела да изрази с думи. Значи може би проблемът е, че онова, което е искала да изкаже с погледа си, не е било разбрано достатъчно? Щом се замисля за събитията, на които присъствах, бях принуден да присъствам, хрумва ми само един положителен отговор. Според мен и самият Хюсню — въпреки доброто си желание и всичките си усилия — бе изживял болката в цялата си безизходица. По всяка вероятност бе съумял най-вярно да изтълкува изражението в погледа на дъщеря си, която бе напуснала дома си и него. Източникът на неговата болка бе в един очевиден, осъзнаван от него факт, който нямаше как да се промени. Това го отведе на съвсем различно място, тоест далеч от онова, където се намираха, където останаха и искаха да се подслонят другите свидетели на случилото се. Някои хора никога не строяха мостове. Това беше може би друг вид съпротива срещу живота и начин да се уверят, че са по-силни в малката битка. Иначе защо съчувстващите свидетели с течение на времето, когато пътищата стават по-стръмни, се превръщат във все по-бездушни зрители?

Очакваше се, че Шюкран ще се изгуби по тези пътища.

2. „Другите“ свидетели на произшествието… Къде можеше или не можеше да отиде с тях — това всеки би могъл да усети, поне да си изясни след онези крачки. Сред свидетелите бе и мадам Елени, която много добре знаеше какво представляват историите за бягствата. Как обаче тя възприемаше случилото се? На този въпрос е много трудно да се отговори сега. Много трудно, всъщност невъзможно. Тъй като в онези дни, каквато ни изглеждаше в онези дни, мадам Елени бе твърде далеч от нас, беше решила да пребивава на твърде отдалечено място. Предполагам, че това дистанциране идваше и от наша страна и навярно бе отражение на нашето отчуждение. Разликата вероятно бе — поне както я виждаха околните — че тя се противеше да допусне други хора във вътрешния си мир, докато ние не можехме или нямахме кураж да направим крачката към нея. Преживяваното от нея бе една от историите, в които човек, макар и съвсем наблизо, се намира, така да се каже, е държан принудително много далеч. Чрез въпросите — като измислях въпроси, като подновявах въпросите, задавани по-рано на другите и на мен самия — пред мен се откриваха все нови и нови пътища. И така с въпросите си може би още веднъж мога да установя закъсняла връзка с някого: Кога през кухненския прозорец, гледащ към остъклената шахта, видях за последен път мадам Елени и зад кой прозорец? Беше ли толкова гола, колкото ми се струваше, беше ли успявала да се съблече толкова в онези вечери? Тъй като не влязох в разказа, както желаех, трябваше да избера друг път. Да се опитам да напредвам пипнешком в разказа. Мадам Роза стигна много по-далеч по този път, тя вървеше напред с други крачки. Много по-далеч, с други крачки… Зная, мадам Роза все напираше да споделя с мен многобройните си чувства. Не се боеше да разбулва тайни, да ми разказва старите истории, които знаеше, че ценя. След онези ужасяващи нощи в детството й, когато българите опрели в Чаталджа, във ветровитите, дъждовни нощи на бури детето в нея преживявало повторно грохота на оръдията, светкавиците и гръмотевиците я хвърляли в смъртен страх. В по-късните години, вече възрастна жена, майка и баба, все още се бояла от тях и в такива нощи винаги копнеела за някого, който да я закриля в прегръдката си. И колко скърбяла в първите преселнически дни за загубата на малкия си рай с полята, къщата, стаята си и кучето, с което била принудена да се раздели в нощите на ужас, въпреки че спяло до главата й и никога не я изоставяло. Това предателство не можела да прости на баща си, който в Истанбул някак не успял да подреди живота им в новите условия. Всичко това разказваше като приказка. Ала тайната на мадам Елени, респективно всичко, свързано с миналото й, бе нещо, което не разказваше, не можеше да разкаже въпреки настойчивите въпроси.

Това мълчание ми бе достатъчно, за да се почувствам много самотен и в този разказ. Години наред таях малка надежда, като вярвах, че извиквайки в съзнанието си други истории, ще успея да открия определени детайли. Като се опитвах да свързвам, да тълкувам някои картини със сцени, взети другаде… Не бива да подминаваме факта, че разказът, както всеки разказ, към който добавяме личните си приключения, вероятно може да се промени зад определена линия. И все пак това ми се струваше единственият и най-сигурният път за събиране и сглобяване на детайлите. Подозрението, което навремето бе повлияло донякъде на историята, днес мога да възпроизведа само с променени думи. Понеже липсващите отговори, както и въпросите, произтичащи от всевъзможните отговори, така или иначе водят човек към една и съща точка: силното желание да се върнеш при онова и да проникнеш в онова, което се е случило в онези дни. Имах възможност да се докосна до източника, вярвах, че съм се докоснал до него. Затова и сега картините се връщат при мен като задълго забравена някъде, ала винаги помнена песен от стари времена.

От всички съседки в кооперацията единствено мадам Роза имаше привилегията да ходи на кафе у мадам Елени. Дали мълчанието й се дължеше на желанието да запази докрай влиянието си върху околните, или тя в никакъв случай не искаше да измени на отговорността за онова, което бе видяла, тайно минало, за което бе узнала под секрет? Или пък, отговаряйки на интерпретиращите ми въпроси за тайната с общовалидни житейски правила като: „Какво да се прави, всеки си живее по свой начин, във всеки дом има тайни“, искаше да прикрие не само своята доверителка, но и себе си? Това са възможностите, които ми хрумнаха първи. Има обаче още една, която ми се струва много близка до ума. Не изключвам мадам Роза да е отъждествявала часовете у мадам Елени със своя малък изгубен свят, който по нейно мнение нямало да изживее с никого повече. В този свят бил жив усетът за езика, ограничен до останалото далеч в миналото й детство. В прекараните на четири очи часове с помощта на силата, почерпена от преживяното, тя отново преоткривала езика на детството си, онази простосърдечност, малката поезия. По тази причина ми изглежда понятно и обяснимо защо мадам Роза не разкриваше пред нас, другите, границите на този малък остров в делника, който се опитваше да съхрани жив за себе си. Няма никакво съмнение, тя говореше толкова добре гръцки, че мнозина се удивляваха и дори завиждаха. В студеното малко гръцко училище в Чаталджа бе научила повече отколкото други хора съобщават в биографията й, например „Поповете всяваха страх“. Езикът по-скоро й даваше възможност да споделя и други чувства и да създава база за доверие, за да участва в други животи. Макар че така и не съумя да се отърси от последиците на гръцкото предателство, за което разказвал баща й, член на Националните въоръжени сили, посетил родината си след Първата световна война, все пак според мен мадам Роза не се беше освободила от въздействието на предателството на гърците, което не можеше да признае нито пред околните и близките си, нито пред себе си. Беше чувство, което не бе угаснало, а всъщност по-скоро се нуждаеше от поощряване. Чувството се основаваше и на гръцките епически поеми, които бе научила наизуст като ученичка и които след толкова години изпълняваше с несекващо вдъхновение, също както стиховете на Виктор Юго и Ламартин, научени наизуст в истанбулския „Алианс“, като непременно държеше да ни спечели като зрители. Това бе различно завръщане, което представяше приятелството с мадам Елени в съвсем нова светлина. Интересното бе, че то включваше и поемите. Така пътят на връщането ставаше само по-красив и интересен за описание. Беше опит за възкресяване на човек, изгубен в далечното минало, в друг човек, в друго време, може би под влиянието на известен копнеж… Между тези хора имаше големи разлики; между момичето Роза, майката, съпругата, жената и бабата естествено имаше големи разлики. Сега може би по-добре осъзнавам значението на тези поеми, онези бодливи камъчета, които я отвеждаха в миналото. След завършване на училище не бе научила нито една нова поема, а вероятно не бе изпитала и такава нужда. И все пак мисля, че ако се вгледаме по-внимателно, това решение ще разкрие нещо за значението, което поемите са имали за нея. Те са били белег на нейната самота.

От подхвърлените мимоходом реплики за изприказваното „там“, които от време на време се изплъзваха от устата на мадам Роза, от някои дребни подробности, които квалифицираше пред нас като маловажни, въпреки всичко можеше да се извлече някакъв смисъл. Та така, от една страна, имаше слухове, които се разпространяваха от други, които вероятно нямаха абсолютно нищо общо с действителността и се отнасяха до човек, цял живот полагал усилия да стои настрана от подобни слухове, а от друга — имаше нещо, което бе скрито зад казаното и което всъщност искаше да излезе на бял свят с неизреченото. Дали разказът може да се изгради върху няколко дребни вероятности, всъщност само опорни точки? Защо не? Дали за да разберем по-добре някои разкази, също както и някои биографии, поне за да ги „почувстваме“, не трябва дори да поемем риска от заблуди, по-точно: да се научим да живеем със заблуди? Чувствах се най-силно привлечен от мадам Елени благодарение на „тайната история“, поради която другите я смятаха за заточена в жилището луда, прекъснала всички връзки с външния свят. За пореден път бях напреднал в разказ, който имаше нещо общо с изоставянето, и за пореден път получих възможност да сглобя частите, захвърлени някъде от някого. Това беше моята „игра“, от която не можех да се откажа.

Да, освен чутото от мадам Роза, знаехме и някои слухове. Когато Елени била на шестнайсет или седемнайсет години, някакъв капитан, турски офицер уж завладял сърцето й. Срещали се тайно. Тази потайност, забраната ги сближила. В крайна сметка стигнали до момента, до този неизбежен момент, в който имало само един изход: да избягат. Да избягат където и да е… Да избягат. Заради любовта си, за да не се изгубят един друг по дългия път. Според мен в дотогавашния развой на историята нямало нищо необичайно. За да се потопя в твърде специалния разказ за мадам Елени, един ден на сцената трябваше да излезе Танаш. Танаш бил мъж, изпитвал дълги години болката от изоставянето. Имал деликатесен магазин в квартал Каракьой. По всяка вероятност той самият бил цар на самотата и главен герой на друг, изживяван от него самия дълъг разказ, но освен това бил баща на Елени, а най-важното: страстно привързан към дъщеря си. Баща, който бил страстно привързан към дъщеря си. Имайки предвид случилото се, бихме могли да го наречем и странна, плашеща любов. Всичко било история за вид пленничество. Многозначителна история за обсебване, която участниците се опитвали да изтърпят с най-различни чувства. Както става при силните страсти, тази история за пленничество включва в най-потайните си пластове и смъртта, която може да се възприеме истински единствено от участниците. Танаш, от своя страна, също пленник, усещал, че дъщеря му, която държал като пленница, щяла да се изплъзне от ръцете му чрез това бягство. Имало само един начин да й попречи: да заключи цялото жилище, както постъпва любящият мъж, който вече не знае какво прави и иска да попречи на любимата да се отдаде на друг. Това по мнението на едни било началото на историята, а по мнението на други — просто продължението й. Никой от нас не знае, а и няма да научи подробностите. Което знаем, е, че пленничеството на мадам Елени започнало вечерта, за която била подготвила бягството с любимия капитан, но по-важното може би е, че това положение траело, продължило дълги години. Онази вечер Елени била заключена в жилището. С това за нея започнал напълно различен живот. Или след тази нощ се затворила сама, за да не излезе никога повече в света на другите, или — така на нас, страничните наблюдатели, ни е по-лесно да интерпретираме случилото се онази нощ — полудяла. Извлякох подробностите, които за мнозина не са нищо друго, освен несвестни брътвежи, от различни разговори по различно време с надеждата да се получи разказ. Те се оформиха като едно цяло, показващо в безмълвни картини житейската позиция на един човек. Подготвяйки се за бягството при любимия капитан, Елени стегнала багажа си: чифт черни лачени обувки, които си купила, водена от копнеж по бал както в романите, крепдешинена рокля в цвят бордо, копринена нощница и две ароматни свещи, скътани за Коледа, която се надявала все някога да отпразнува както желаела, няколко снимки от детството и емайлираният златен медальон във формата на сърце, който майка й, преди да напусне дома им, пъхнала в ръцете й с думите: „Каквото и да правиш, никога не отлагай хубавите неща за после“. Дали тази девойка, която години по-късно ни се представи в много променена светлина, наистина е била само на седемнайсет? Този въпрос — както и редица други — няма отговор и подобно на всички тайнствени въпроси ражда малка легенда. Има времена, в които човек не желае логични обяснения. Вечерта, когато бе зададен този въпрос, вероятно бе такава вечер. Кога младата жена се бе примирила с пленничеството, въпреки примамливата възможност за бягство? Та нали преди да се реши на бягство, сигурно имала съмнения, раздирала се между евентуалното покаяние и евентуалната надежда, и сигурно изстрадала всички превратности на парещото съмнение. Знаела колко важна е за баща си и можела да прецени какво отнемала на този човек, който с всеки изминал ден се изолирал все повече от околните. Положително обаче била научена от майка си да се ръководи от своите чувства. Някои го смятат за необходимо, за да водят истински, реален и достоен живот, за други това си е чист егоизъм и подлост. Отчитайки различните възможности, честно казано, намирам, че нямам право да ги съдя за чувствата, които може би са ги отвели на този път. Струва ми се, че малко се боя. Не се боя да се изправя пред въпросите на друг, а се страхувам, че ако направя погрешна крачка, лицето, чиято диря следвам въз основа на непълни детайли, да речем, няколко размазани снимки, и чиято история се опитвам да сглобя от няколко части, ще ми се яви насън или по друг въображаем начин и ще ми отмъсти с погледите си, които добре помня. Дали това е гласът на съвестта ми?… Не вярвам. Най-много да е друг вид бягство. Друг вид бягство. За да си припомня отново други връзки или ненаправени крачки.

И все пак поне онази вечер Елени била много по-смела от други, така мисля. Най-малкото се опитала и доказала, че може да се опита. А после? Случилото се после ни отвежда по-навътре в разказа. Припомня ни, че някои хора, които се канят да направят някаква крачка, биват тласнати към смъртта, към смъртоносно пленничество от любящите си роднини. Онази вечер Елени била задържана на път, предотвратяващ всички възможни бягства, и то от баща си, който сам всяка сутрин бягал в своя много добре познат на някои хора магазин. Любимият офицер щял напразно да чака на уговореното място, откъдето трябвало да започне бягството към мечтаната свобода. Въпреки че с тази крачка застрашавал собственото си бъдеще. Какво означавала тази опасност, биха могли да преценят само онези, които са живели, дръзнали да живеят такъв живот. Да не се осмелиш да изгориш за една любов — все едно с какви последици или без да се замислиш за последиците… Това впечатление, това усещане възникнало у онези, които били по някакъв начин въвлечени в историята. По мое мнение тогава започнала истинската самота на Елени, която ставала все по-безизходна. Болката да не можеш да говориш за една несправедливост, да знаеш, че никога не си могъл да говориш за нея…

Накарали я да промени личността си. Може би заради безизходицата това не й се удало както трябвало, по правилата на играта… Доколкото научих и разбрах, това положение, това принудително пленничество продължило дълги години. По онова време тя живеела, така да се каже, окована във вериги. Странното е, че любимият офицер не й се обадил нито веднъж, въпреки всички чувства и изстрадани болки. Сякаш в историята настъпил разрив. Разрив… Неща, които не прилягали на естеството на случилото се или били умишлено изтръгнати от времето, които трябвало да се запазят в тайна… Трудно ми е да повярвам, че такава любов е била зачеркната тихо и кротко, имайки предвид чувствата, породени от тази близост. Затова не ми остава нищо друго, освен да включа вероятността любимият да не е намерил Елени, въпреки всичките си опити. Да не можеш да стигнеш до любимата, въпреки всички усилия и битки… Това навярно било кошмарно за капитана, чието име така и не узнахме. Дали след тази вечер е решил да се върне към професията си и към живота да стане още по-суров, по-жесток човек и войник, както е във военните филми и романите? Може би е подал рапорт за преместване в далечно анадолско градче и по време на дългите нощни постове мислел за Истанбул като за несбъдната мечта? Или пък след тази болка е избрал напълно различен живот, различен път?

Елени сякаш искала изрично да защити от някого изживяното с любимия, няколко малки тайни, особено ценните спомени. Имаше и една снимка с асоциации от най-дълбокото й минало, запазена от някого. Ако се вземе под внимание тази снимка, излиза, че Елени вероятно не е могла да понесе предателството спрямо своите ценности, че е предала не само любовта и любимия си, но и завета, примера на майка си, която била осмислила живота си по друг начин на друго място и която Елени не била виждала от утринта на раздялата.

След като „вратите се отворили“, отначало Елени отказвала да излиза от къщи, след известно време обаче посетила роднини в квартал Кумкапъ и онзи стар приятел в Куртулуш. Обичала да ходи на пазар само по важни поводи, най-вече преди Коледа, за да купува питки със сакъз от една специална пекарна в Йешилкьой или калмари за пълнене от Рибния пазар в Галатасарай. Ала с годините тези излизания все повече оредявали, тъй като ходела все по-трудно.

Можеше ли тези излизания да се свържат с такова едно чувство? Дали в самотните си нощи осъзнавала, че била изгубила някои възможности и по необходимост приела своята изолация, тъй че се разхождала гола в жилището, единственото си убежище, и така изживявала мечтите, поне мечтите си, без да си дава сметка, че съседите, чиито кухненски прозорци гледали към осветената шахта, я виждали? Или така искала да изяви макар и за малко свободата си или пък да покаже, че изживявала посвоему своята история? Вземайки под внимание тези въпроси, мисля, че мракът на разказа — защо да отричам — ме привлича да го проследя по-нататък и да го разкажа на други. Какво остава или трябва да остане в мрака… Не беше толкова лесно да повярвам на излязлото наяве, въпреки изминалите толкова години. Завесите ненапразно били спуснати ден и нощ в годините на дългото пленничество. Танаш затварял дъщеря си в различни стаи. Как ли Елени прекарвала дните си в тези стаи, където никой не чувал гласа й и където от определен момент нататък решила, че никой не ще я чуе вече? Как прекарвала нощите с влюбения в нея баща? Въпроси, въпроси, въпроси… Наученото от мадам Роза за нощта, в която умрял Танаш, може би хвърля малко светлина върху ситуацията. Една нощ близо три години след заключването в жилището Танаш внезапно се разболял. Дали е било три години, шест месеца, осем години по-късно? Говорейки за това, Елени винаги давала противоречива информация. Танаш бил пиян и почувствал силни болки в главата. Повикал дъщеря си и казал, че часът му ударил, така усещал. Сторил бил всичко, воден от бащина обич и от желание да предпази живота й от злото. Няколко часа след като искрено, а и малко безизразно я помолил за прошка, изпуснал сетния си дъх. Този дъх бил като бавно гаснещо пламъче. В тези кратки часове двамата не продумали нито дума. Седели, уловени за ръце, и се опитвали да опознаят лицата си, които криели един от друг. Елени запалила двете ароматни свещи, скътани за онази Коледа, и установила, че свещите горели по-красиво, отколкото си го представяла. После сложила в ръката на баща си емайлирания златен медальон във формата на сърце. Мълчала, защото смятала всяка дума за излишна, тъй като искала да запази значението на медальона за себе си, само за себе си. Танаш разпознал медальона и го стиснал. След това бавно затворил очи и първо по устните, а после по цялото му тяло преминали леки тръпки. Това били сетните му мигове…

За Елени това била първата нощ от много време насам, в която можела да осъществи контакт с „навън“. Първата нощ от много време насам, в която, ако желаела, можела да се движи свободно и да се разхожда с часове по улиците… Обадила се по телефона на леля си по бащина линия и казала: „Елате да вземете баща ми“. В гласа й не се долавяла ни следа от потреперване или скръб. Нито веднъж не заплакала за мъртвия си баща, така казала на мадам Роза, когато й описала онази нощ. Освен това, въпреки изричното настояване на леля си, отказала да отиде на погребението с думите: „Татко ми е забранил да излизам. Няма да изляза от къщи“. Зад тази позиция се криело, знам ли, разбираемо и може би основателно чувство на отмъщение. Това, че пъхнала медальона в ръката на този човек на смъртния му одър, когато дошло времето, било отмъщение. Също както героите в други разкази, когато дойдеше времето, си отмъщаваха на онези, които им бяха причинили страдание. В нощта на смъртта и в следващите нощи мислела само за майка си. В тези нощи копнеела неописуемо за майка си, за тази жена, която сега била тъй далеч и недостижима. Според мен в тези нощи наистина й се доплаквало и се чувствала самотна, както никога дотогава. Трябва да си представим и как в дългите нощи, последвали донякъде и неочакваната смърт на Танаш, на границата, раздвоена между пленничество и свобода, Елени по особен начин е страдала от копнеж по изгубената си майка. И както изглежда, заради новия живот не можела да разкаже на никого за своята самота и изоставеност. Колкото до дългогодишните взаимоотношения между баща и дъщеря, които мнозина приемали трудно, трябваше да се има предвид онова, което научих не само от мадам Роза, но и един-двама заслужаващи доверие хора. Това бяха лични коментари, заключения и неминуемо бяха подвластни на евентуални заблуди и субективни оценки. И все пак — защо да отричам — се радвах и надявах, че макар и да грешат, преките свидетели ще ми представят ценни скрити детайли.

Неща, които не се разказват, които все се пропускат, за които нямаш дефиниция или които не желаеш да назовеш… Един от малцината, познавали що-годе Танаш, беше Муамер бей. Усилията ми да отредя непоклатимо място в този разказ на онова, което ми разказа години по-късно, сигурно се дължат на магията, която тези загадъчни времена породиха у мен.

— Танаш обичаше дъщеря си посвоему. Беше твърде странна любов, може би страст. Не както у другите бащи. Беше необичайна и обезпокоителна зависимост — каза Муамер бей. После се замисли и продължи с тъжна, многозначителна усмивка, която според мен съдържаше намек: — След като жена му го напусна, живееше само за дъщеря си, така мисля. Имаше малък деликатесен магазин в квартал Каракьой, близо до Четвъртък пазара. Когато ми беше на път, и аз се отбивах сегиз-тогиз там. Има близо цял човешки живот оттогава. Като напрегна паметта си, сякаш виждам Танаш в магазина, в който ходеше винаги рано сутрин. Някъде около входа на „Тунела“[3]. Запомнил съм само оскъдни подробности. Кой знае къде са сега търговците, които тогава познаваха малкия деликатесен магазин и си спомнят, знаят повече неща за него. Всяка сутрин или обед мнозина купуваха неговите приготвени собственоръчно сандвичи. Да, магазинът имаше постоянна клиентела. Танаш знаеше кой какъв сандвич иска. В петъците винаги имаше навалица. Тогава идваха предимно евреите, които пазаруваха за края на седмицата. Малко унгарски салам, малко кашкавал, но с чер пипер, задължително с чер пипер, малко масло, малко аншоа, малко пастърма, зелени маслини, лакерда, пушено рибно филе, а за хората с повечко пари хайвер, „само с една ципа“, пет пръста дебел. На хайвера викаха „abudaraho“. Танаш знаеше това. Не зная защо, но това име винаги ми се е струвало смешно. Така и не открих откъде идваше. Веднъж-дваж попитах мои партньори, приятели, съседи за произхода на името. И те нямаха представа. Не се интересуваха от такива неща. Хайверът беше вкусен, най-вече на филия ръжен хляб, а името „abudaraho“ за какво да го проучват, да го мислят… Аз обаче продължих да вървя по следите на „abudaraho“. Понякога такива главоблъсканици придават повече колорит на живота ни, нали така? Имах съсед на име Моис Абударам. Изкарваше прехраната си с малка парфюмерия в стария квартал Тахтакале. Одеколона си произвеждаше сам. Затова и дюкянът му със скърцащ под и избелял таван, където всяко ъгълче беше белязано от разруха, миришеше много хубаво. Винаги когато го навестявах, за да купя лавандулова вода, задължително ме водеше да хапнем кюфтета във „Филибели“. Жалко, че не можеш да чуеш как говореше за производството на одеколон. Беше като малка история — какви съставки, освен познатите съдържали есенциите, как чистият спирт се превръщал в осемдесетпроцентов, който се изисквал за производството, количеството есенции и какво друго още трябвало да се спазва. Покрай това чух и житейските истории на някои търговци на есенции и други производители на одеколони. Откъде знаеше всичко това, от кого и как го беше научил? Защо придаваше такова значение на подробностите? Защо подчертаваше, че за него работата е изкуство? Така и не получих отговор на тези въпроси. Беше тайна. Разказа ми и за свой чичо, който след като години наред смесвал есенции, се отдал на алкохола заради нещастна любов и един ден бил наръган смъртоносно в квартал Балат от брата на момичето, в което бил влюбен. Чичото, който рисувал много добре, тайно бил направил портрет на момичето, търпеливо я чакал да излезе на уличката, за да я рисува от прозореца си. Картината беше при Моис, все се канеше да ми я покаже. Някой подмами Моисико, въвлече го в контрабандна афера. Работата се провали. Щом надуши, че го заплашва арест, избяга презглава със семейството си в Израел. На раздяла ми каза: „Отиваме в неизвестното — дали на другото място ще можем да станем и други хора? Съдба… Погледнеш — не сме се върнали. Прости ми, ако има нещо за прощаване. Сега всеки от нас ще остарее на собственото си бунище“. Това според мен беше поетичен поглед върху нещата — че без да забележим, изживяваме живота си като поезия…

Преди няколко години си дойде за малко. След трийсет години. Случайно се срещнахме в нашия безистен пасаж. В говора си Моис смесваше турски и еврейски изрази, например каза: „Добре сме, слава на Аллах, baruh asem“. Преживял тежки времена. Дъщеря си омъжил за сина на изселници също от Истанбул, защото мислел, че „другите не са ни лика-прилика“. След като на няколко пъти сменял работното си място, се настанил в службата за сигурност на банка и тихо и кротко го докарал до пенсия на последната си длъжност. И аз му разправих това-онова за пенсионерското си битие, за колекцията си от пощенски картички. И тогава се сетих да му кажа за новата си придобивка, картичка, която е с парижки адрес и съдържа новогодишни поздрави на арменски. Нали помниш, че ти показах картичката. С нарисувани камбанки. Открих я на битпазара в Кадъкьой, в азиатската част, където е отворил малка сергия господин Шерафеттин бей, пенсиониран железничар, който носи овехтелите си костюми с риза и вратовръзка, сякаш за да подчертава колко е демоде. Картичката беше забутана между стари плочи, катинари, ключодържатели и други картички, сякаш търсеше истинското си място, своя човек. Не беше нищо особено, но текстът на арменски ме привлече. Беше само някакво усещане, което не мога да обясня, пък и няма нужда да се опитвам да го обясня. Шерафеттин бей не помнеше от кого, как и кога картичката е попаднала в ръцете му. И бездруго гледаше да забрави пътя на старите вещи, които попадаха на тезгяха му. Стараеше се да изтрива от паметта си хората, които му носеха стоката, „иначе няма да мога да продавам“, казваше. Налагаше се да се издържа и да припечелва нещичко, освен пенсията, понеже дъщеря му лежеше в затвора за провинението „свободно изразяване на мнение“, а той искаше да осигури по-добър живот на сина й, любимия си внук. Пощенската картичка ми подари с думите „твоя е“. Горе-долу познавахме световете си и бяхме преодолели доста неща в живота си, така че можехме да открием подходящото място за някои предмети. И той не знаеше какво е написано там, но също се вълнуваше малко и положително си задаваше някои въпроси.

Някои хора се захващат за доста странни детайли, нали? Както предполагаш, умът ми беше все в текста. Затова помолих за помощ нашия обущар Хачик. На пощенската картичка имаше парижки адрес. Хачик й хвърли едно око и рече: „Жена го е писала“. Текстът издаваше копнеж и гласеше: „И тази Коледа без теб е толкова кошмарна… С кого си там? Аз съм тук, на мястото, което знаеш. Тревожна и безнадеждна“. Така пишеше, буквално го помня. Разказът ми се хареса и на Моисико, който каза: „Жената си има любим в Париж. Знае, че трябва да отиде при него, но не може, не е могла. Жалко…“. После добави: „Пък може и мъжът да е избягал. За да се спаси от тази любов… Сякаш не е изтраял да чака. Може жената да е била семейна, как мислиш?“. След кратка пауза зададе въпроса, който странно защо не ми беше хрумвал: „Да, ама ако картичката е била изпратена в Париж, защо е тук, в Истанбул?“. Това показва що за човек е Моисико, умееше веднага да усети атмосферата. И той е като мен, науми ли си нещо, преследва го докрай. Сигурно именно затова се обичахме толкова. Несъзнателно наблюдавахме живота от сходни ъгли и ни беше приятно да обменяме мисли. Внезапно ме попита дали още свиря на цимбал. Беше се сетил за по-раншните ни запои с мастика и очевидно тъгуваше за тях. „Да, от време на време… като ми хрумне нещо“, отговорих. Не можех да му кажа, че откакто бе заминал, не бях пипвал цимбала. Ако разбереше и това, щеше много да се огорчи. Затраях си. Понякога мълчанието може да спаси определени мигове в живота, е, поне някои скъпи спомени, нали знаеш… Онази вечер си поговорихме, както се говори на крак. Не ни се разделяше, но за жалост трябваше да тръгваме, защото ни очакваха; след толкова години дори и да искахме, не можехме да пренебрегнем този факт. Казах: „Ах ти, Моисико, животът хубавичко ни одруса, а?“. Той се замисли и гласът му потрепери, като каза: „Згомня ни, но сърцата останаа. Рекох, докато съм жив, още еднъж да видя старите места. Мислех да пийнем по чашка на брега на Босфора, да отидем на театър. Но сичко се променило, братче. Видях, отишъл си дори старият тиатрален квартал. Кʼво да се праи. Мигар и ние не сме се променили?“. После добави: „Рашелика почина преди пет години. Сига живея с идна жина, но съм се заклел да не се женя за нея. Първо, жената е «vuz vuz», да си имам беля на глава ли? Дъщерята ми вика жени се, ще се съвземеш, животът и бездруго ни съвзе колкото можа. Колко още да се съвзема? Иска да ида при жината, та да живее по-нашироко. Ние навремето не мислехме така. Кʼво да праиш, живот… Тамошните условия са тежки. А новата жина вика, айде най-сетне да се женим, ама не може ме придума толкоз лесно. Кът ни й харесва, да си върви. Не съм оглупял за путка, нали ме разбираш? Жени — бол, и да не стане, не е болка за умиралка. С Рашелика се оженихме по любов. Семейството й беше бедно, не получих нито грош «dota», затова баща ми и чичо ми доста време ми викаха будала. Но си живяхме, и още сме живи, нали, Муамер?“. Знаех, че „dota“ е „зестра“ и че тя е много важна за евреите. В този разговор научих от Моисико, че „vuz vuz“ е дума, с която в Израел наричат ешкеназите със сефарадски корен, с други думи — „които не са от нашите“. Това бе за мен нов забавен детайл. Преди да се разделим, попитах: „Моисико, я кажи, има ли така нареченото «abudaraho» нещо общо с фамилията ти?“. Отговорът му беше: „Айде бе, откачалнико! Ако продавахме abudaraho, такива ли щяхме да сме!“. Както всички евреи със скромни доходи, така и Моисико си мечтаеше за голямо богатство. Това е копнеж, който рядко става предмет на разговор. В напреднала възраст този копнеж превръща претърпелите неуспех въпреки усилията в дребномащабни „философи“. Намирам копнежа и последиците му за толкова разбираеми… Както и да е. Докато не съм се отплеснал още повече, спирам дотук. Откъде тръгнахме, къде стигнахме виж. От „abudaraho“-то на Танаш до Моисико Абударам… Както винаги се разбъбрих и май говорих повече, може би, за да опознаеш стария ми приятел. Щото добре зная, че тази малка история ще да ти потрябва един ден. Като всички си идем… Но дай да се върнем на изходната точка, на същинската ни тема, на Танаш. Всъщност сладка му беше приказката на тоя негодник. Когато беше в настроение, правеше духовити и умни коментари на политическите събития. Имаше подръка богат запас от вицове. Повечето нецензурни, от онези, дето не се разказват навсякъде. Той обаче не спазваше мярката. Като му се разказваше, разказваше. Все едно къде и пред кого. За да отдаде заслуженото на вица… Финичко и елегантничко се присмиваше на неуките клиенти с най-точните думи, но така, че те никога не можеха да усетят. За „историйците“ на правените от собствените му ръце предястия, вкусът на които е все още в устата ни, разправяше странни, най-често невероятни неща. Това бяха приятните страни от характера му, с които печелеше благоразположението на околните. В някои дни обаче ставаше нелюбезен, противен, почти неузнаваем. Тогава усещахме, че иска да остане сам. Може би това му състояние беше свързано с онова, което изживяваше вкъщи, с чувствата, които неволно пренасяше от дома си в магазина. Беше хем ядосан, хем безпомощен… Ако беше казал, че е заключил вкъщи Елени, собствената си дъщеря, защото не би понесъл да го изоставят за втори път, щеше да ми е по-лесно да разсъждавам за това. Обаче Танаш имаше страна от характера, която не ни показваше, не можеше да ни покаже. Какво е изживявал в дома си, не научихме до смъртта му. А доколко онова, което научихме после, е истина и близо до фактите, никога няма да узнаем. Затова и никога няма да проумеем истински нашето място в тази история. Което ще рече, не сме успели да разрешим докрай загадката на този човек, който е бил толкова близо до нас. Едно не разбирам: Защо го е криел от нас и е изпаднал в това ужасно положение? Сякаш в него се е таял човек, поставен в това положение от непознато, различно, много по-дълбоко чувство. Ако разгледаме нещата от този ъгъл, излиза, че е отнесъл тайната в гроба си. Когато го питахме за Елени, обикновено казваше: „Тя е в Гърция при майка си. Добре е, пише ми писма и ще се върне“. Изхождайки от тези въображаеми писма, от тези фиктивни документи, от време на време ни съобщаваше новини за дъщеря си. Водела там свой живот. Живот, който бе описван, измислен заради нас. Заради нас или заради всички, които бяха държани извън онзи друг живот… За да скрие по-добре или да понася по-добре истинската история… Елени не е знаела нищо, не е имала представа за живота, който Танаш бе измислил за нея. Вратата на този дом се отваряше навътре, към съвсем различен живот. Сякаш това бе животът, който бяха приели и решили да водят до края на дните си.

Това бе разказът по онези късни спомени.

Пространното приключение, което Муамер бей ми довери онази вечер, още веднъж ме окуражи да приема пътя си и да запиша всичко заради собствения си спомен и заради другите. Малкото фрагменти от един дълъг разказ, които ми бе предоставил този човек, превърнат в меланхолик от житейския си опит, допълнени от думите, които оставяше зад себе си по извървяния път, се оформяха като все по-богати, по-смислени картини. С времето, ако получеха свобода на действие, тези думи и картини — както всички реални, изживени разкази — щяха да се влеят в руслото на друг разказ и да се обединят с него.

Оттогава изтекоха много години. Също и вечерта с разговора, който ми позволи да надникна в историята на Елени, е далеч в миналото. Когато сега, след толкова време сглобявам всички данни и фрагменти от историята и се вслушвам във вътрешния си глас, между Елени и баща й — не е лесно да го изрека — понякога си мисля дали не е имало нещо повече от силна връзка, дали не са живели в забранена връзка. Този въпрос успявам да задавам най-вече на себе си, и то във времена, когато съумявам да не се крия вече от мен самия. Избралите да останат в онези сигурни области не са били в състояние да видят отблизо изживяваната зад много дълги граници връзка, която навярно е довела до самота, загуба и ярост. Също и затова вероятно вървях по онзи труден път с несигурни и спънати крачки. Историята омагьосваше човек и го мамеше в далечни места, които никак не му се искаше да дефинира. Трябваше да проуча по-обстойно някои детайли, които подсилваха тези или онези съмнения, и да вникна например в значението на някои сцени и думи, надявайки се да разбера по-добре онова, което може би се е разигравало отвъд далечните граници. Кой е бил онзи офицер, когото така и не открили и чиито следи по-късно се загубили напълно, да не би герой на измислен разказ? А неосъщественото бягство — лъжа, която трябвало да заблуди външния свят с фалшива картина? Дали в противен случай двамата влюбени биха позволили да ги разделят толкова лесно? Дали освен гореспоменатите нямаше и други обяснения за това, че в онези вечери мадам Елени се разхождаше чисто гола в жилището си? Доколкото зная, никой от онези, които биха пожелали да отговорят на този въпрос от друга гледна точка, от свое гледище, не е вече между живите. Има обаче една вероятност да получа, доколкото е възможно отговори на въпросите си, както и да подновя размисъла за значението на онзи повик. Тази картината ми подари Хюсню, когато, за да намеря липсващите фрагменти за някои от историите си, заради „онази сутрин“ отидох в жилищната кооперация, където преди доста време с много хора бяхме споделяли много взаимоотношения, всяко от които свързано с други спомени. Помежду ни вече имаше животи в други квартали, с други хора, на други улички.

Хюсню беше доста остарял. С напълно побелялата си коса, хлътналите бузи и треперливия си глас ми се стори като съвършено друг човек. Пред мен стоеше сякаш далечен роднина на онзи мъж, който винаги се заемаше с всякаква работа в кооперацията. Почувствах се неловко и не успях да овладея тръпките от ужас. Малко се изплаших и от самия себе си — защо да премълчавам — от човека, който бях по-рано. Хюсню чу неговия глас и се усмихна, все едно виждаше този човек. Сложи приятелски ръка на рамото ми, без да губи време за любезности и каза, сякаш не бях отсъствал толкова време: „Ела да пийнем чай, току-що го запарих“. Веднага се почувствахме близки, отново бяхме застанали, така да се каже, на прага, на отворената врата. Такива срещи вече не са ми чужди. Моите хора, които бях изоставил на някое място или които бяха отишли някъде, продължаваха да съществуват в дългия разказ у мен.

Обзавеждането не беше променено, старите мебели бяха горе-долу там, където бяха и преди. В тази малка квартира и бездруго само те бяха на същите места. Както и другаде, пак бяха неми свидетели на тръгването, напускането. Хюсню разказваше съвсем бавно, в рамките на онова, което позволяваха картините и времето помежду ни… По-малката му дъщеря отишла снаха в едно семейство в Зонгулдак и вече имала две деца. С всеки изминал ден свиквала все повече със съвсем други хора и да живее с факта, че мъжът й изкарвал парите си в мина и затова смъртта била всекидневната му спътница. Синът й следвал в Германия без разрешително за пребиваване, а после няколко години работил на черно. В крайна сметка се оженил в Хамбург за по-възрастна вдовица с две деца, туркиня с германско гражданство. Един ден наръгал смъртоносно жена си, влязъл в затвора, там завъртял някакви далавери и оттогава потънал в неизвестност. С две думи, всички били отишли някъде. От известно време бил сам, защото и жена му си отишла, след всичко, което се случило, решила да се върне в Ерзинджан. Бил се научил да живее сам. Имало периоди, когато в тази самота намирал малкия си мир. И бездруго нямал кой знае какви потребности, или по-правилно: не очаквал вече много от живота. Загубата на Шюкран го бе състарила неимоверно и накарала да се отдръпне от някои неща. Това може да се характеризира и като възникнала неусетно непридирчивост. Новината за убийството на дъщеря си също като нас бе научил от вестника. Също като нас, другите, които в ролята на зрители научихме за онова неочаквано произшествие, когато в уличките започваше нова, обикновена делнична утрин…

Първо отишъл в онзи хотел, после в моргата, а след това потърсил свидетели, за да проследи дирите на инцидента в рамките на възможностите си. Свидетели, за които смятал, че са заплетени в историята, които нямало как да види, да намери из по-раншните си пътища… За да направи място за дъщеря си, за себе си… За да открие мястото, от което била лишена дъщеря му… За да прегърне по-добре дъщеря си… На кого обаче можел да разкаже за мъката, за огъня, изпълнили душата му, когато прегърнал студеното й тяло в моргата? На кого, с какви думи, с какви чувства на разкаяние? А аз бих могъл да дам отговора, всички ние бихме могли да дадем отговора. Гледащите тези хора можели да прегърнат единствено една илюзия. Навярно затова с все сила прегърнал неподвижното тяло на дъщеря си. С все сила, заради пропиляното време, заради всичко изгубено… Както не успял да направи в прекараните заедно дни, което така и не успял да осъществи в прекараните заедно дни… Кой знае, може би по този начин искал да прегърне живота, своя живот. И все пак, независимо от всичко този миг бил само техен. На дъщеря му и негов. Макар да било малко късно. На дъщеря му и негов. Въпреки всички останали…

Колкото до разказа… Ако човек се замисли за многобройните пътища на надеждата, завършили до един с разочарования, с поетото в толкова хотелски стаи бреме на изневярата, за самотата и престъплението, излиза, че случилото се не е нищо особено. То е разказ за отритнатите от живота. Градът с неговите улици и булеварди, с големите, много големите сгради, но още по-важно: с човешкия поток, който е неизменна част от определени места, с онези чужди нощни светлини и неясните светлини от стаите на хората, намерили убежище — на мнозина живеещи на улицата, на аутсайдерите, този град може би ще се стори като чудовище, което тихо и кротко опропастява жертвите си. Разказ, в който жертви и палачи делят една съдба, казано другояче: разказ, в който както палачът, така и жертвата са отритнати… Онзи влюбен, привързал се до полуда в Шюкран таксиметров шофьор, който я направил съучастничка в невъзможна за сбъдване мечта, всъщност излъгал и себе си. Двамата били новаци в онази драма и тя в крайна сметка буквално била лишена от развръзка на сцената, на която се опитали да я играят. Всичко сякаш се свеждало дотам да последват една обикновена мечта, която нямало да свърши толкова бързо. Да отворят малък пансион на юг, в малък град, където сиянието на слънцето, на светлината щяло да е по-щедро. Шюкран станала проститутка, за да събере парите, необходими за сбъдване на тази мечта. Та щом час по-скоро нагодят парите, да се махнат, да избягат, да избягат далеч-далеч… Ако се вгледаме по-внимателно, се оказва, че е останала само заблудата. Измама, която трябвало да поддържат постоянно, ако искали да превъзмогнат преживяното, да се борят и да не загинат… Измама, лъжа… Защото парите трябвали на любимия на Шюкран не за пансиона в далечния град, а за дълговете си от хазарт и за наркотиците, от които не се отказал, въпреки всички усилия. Безспорно и двамата били наясно с тези факти. Но каква е ползата да знаеш нещо; дори да виждаш, че си в задънена улица, това не пречи да си фантазираш. Толкова много хора са се канили да тръгнат за някой малък град… Ала въпреки всички мечти, въпреки всеотдайността на Шюкран и цялата й упоритост пиесата приключила не според желанията им. След като видели, че пиесата не се развивала както трябва, пробвали да я играят по друг начин, да, вместо да поемат към светлината под лъчите на мечтаното слънце, героите се тласнали взаимно към смъртта. Както всички истински любовни истории и тази накрая станала тъжна, почти непоносима история. Хюсню успял да опознае тази страна на случилото се с помощта на свидетели, до които успял да достигне след смъртта на дъщеря си. Щом научил истината, се изненадал, но не се ядосал, а се огорчил, само се огорчил. Огорчил се заради дъщеря си и заради онези, които я въвлекли в тази история или не й подарили тази мечта. А най-много се натъжил заради себе си, понеже не бил олицетворение на бащата, който искал да бъде. По-силно от разкаянието било чувството, че е закъснял. Когато още веднъж мислено обходил миналото на дъщеря си, си казал, че тогава, в онези тежки дни е трябвало да се намеси в играта. Макар да знаел, че тогава, в онези тежки дни нямало как да промени фактите… Съжалявал, задето в онези тежки нощи, както години по-рано, не посегнал да улови малките ръце на дъщеря си и да разтрие малките й нозе, за да ги стопли. Така извикал в съзнанието си онези мигове, поне онези мигове…

Неговият срив се дължеше и на срама му от мнозина; затова правеше всичко възможно, за да изтрие произшествието от паметта си и същевременно защитаваше дъщеря си. С нежен глас каза: „Тя беше моят ангел, първата ми обич. Ние ли сгрешихме, тя ли? Не зная. И ти няма как да знаеш. Но на моята Шюкран се случи“.

След това Хюсню внезапно заговори как още някое време щял да остане в тази „килия“, в която изтраял години наред, а после щял да се премести при жена си в Ерзинджан; въпреки че всички усилия не могли да се прихванат сред тукашните хора. „Всички, които познавах, се махнаха, вдигнаха на сума места кооперации. Аз пък пожертвах малкото си пари за децата си. Да се изучат. И каква полза? Каквото не става, не става…“ Учението или възможностите за учение бяха много важни за Хюсню и като се замисля, той доста се различаваше от повечето хора, дошли в този голям град от селата, различаваше се поне от онези, които познавах. Всеки ден изчиташе вестника до най-малките подробности. Затова сред много от обитателите на кооперацията му беше излязло име на мързеливец. И той знаеше, че го мислеха за такъв. И той знаеше, че е погрешно разбран от много хора около него. Има обаче разлика да знаеш нещо или да го вземаш присърце. Спомням си, че тогава, доколкото разбирах, изобщо не се стараеше да се промени, да бъде такъв, какъвто искаха те. Това „не-старание“ е за мен най-добрата страна от характера му. Тъй като Хюсню всъщност се стараеше да стане друг човек, когото другите все още не можеха да определят, разпознаят и когото може би никога нямаше да забележат. За мен тогава най-важни бяха оригиналните му коментари за политическите събития, които не биха хрумнали на другиго. Погледнато от този аспект, от него би могъл да излезе герой в роман. Но странностите му щяха да затруднят изграждането на достоверна представа за него в очите на другите… Хюсню, когото виждах отново след години, не бе вече човекът, правил тези чудновати коментари; или вече не искаше да демонстрира чувството си за хумор, или го беше загубил. Последните дни от живота си искал да прекара в своето село, мястото, което според него щяло да го обгърне с цялата си топлина, в истинската си родина. Усещал „зова на земята“. Скоро други щели да заживеят в малката му тъмна квартира, където прекарал толкова години. Щели да опразнят кооперацията и да я преустроят в модерен блок с парно отопление. Новите собственици пожелали да напусне квартирата. Другите наематели също напуснали. Всеки се преместил в друго жилище, отговарящо на възможностите му, в килия, чиито граници невинаги можели да се очертаят лесно, респективно в нов живот, който се осмислял от надеждата, от непрекъснато възобновяващата се надежда.

„Този живот вече свърши. Ето че всички се разпиляват нанякъде“, каза Хюсню. Имайки предвид какво му беше минало през главата, той бе частица от живата памет. На всички, които наистина искаха да го изслушат, можеше да разправи някои интересни истории за хората, живели на тази уличка, в тази сграда. Ала със загубата на по-раншните обитатели Хюсню, когото видях онзи ден, изглежда, бе загубил и своите слушатели. Явно затова щеше да вземе, искаше да вземе със себе си цял куп истории оттам. Това бе неговият най-безмълвен, ала същевременно и най-въздействащ бунт. Само че беше взел решение да не раздава с широка ръка спомените си както преди. Това решение важеше и за мадам Елени, към чийто живот винаги бе проявявал съпричастие и чието поведение винаги се бе опитвал да разбере като приятел, знаещ мястото си. Спомняше си, че за да усети това, трябвало да мине на нейна страна или да й повярва докрай. Той бе и човекът, видял последен, по-точно намерил последен тази жена, която особено ни бе впечатлила. Нали бяха минали почти три години. Онази сутрин, когато както винаги обикалял кооперацията, за да пита на всяка врата кой от какво има нужда, никой дори не подозирал за трагедията. Позвънил на вратата й, както и на всяка друга, но тя не отворила. След като същото се повторило в три поредни дни, Хюсню се озадачил и повикал ключаря чичо Ибрахим да отвори вратата. Чичо Ибрахим, стар рецидивист, навремето цар на обирите, бил прониквал с взлом в не една или две къщи. Имал запас от безброй интересни спомени и истории за тези къщи, които сегиз-тогиз разказвал. Разказването на историите било част от живота му. Никога не вземал всичко от разбитите жилища. По-скоро бил специализиран в сребърните изделия. Хвалел се, че през целия си живот на обирджия никога не бил откраднал друго, освен сребро. Тази специализация имала нещо общо с един детски спомен, но доколкото зная, до ден-днешен не е разказал, не е могъл да разкаже на околните какъв е този детски спомен. Един ден го хванали, или пък — както представял нещата — нарочно се оставил да го спипат. След като в едно от жилищата интереса му събудила захарница, решил да зареже кражбите и попаднал за няколко години в затвора. Там прочел много книги, по-точно опитвал се да прочете и разбере всяка книга, попаднала в ръцете му. Един ден осъзнал, че не по-маловажно от вида на среброто и кражбата било чувството, което изпитвал, озовавайки се зад вратата на разбитото жилище.

Когато го пуснали от затвора, бил около шейсетгодишен. Едва тогава видял колко бил сгрешил, че не се е оженил, не е създал семейство. Отначало смятал да се върне в квартала, където бил прекарал детството и юношеството си, в онези улички с техните хора, за да започне нов живот. Но нямало как. Размислил, че е по-добре да изживее оставащите си години в непозната част на Истанбул. Знаел, че не може да превъзмогне желанието да влиза в чужди жилища, и отворил малка ключарница. Не му било никак трудно да изучи занаята. Дотук добре. Чичо Ибрахим твърдял, че няма врата, която да му се опъне. Отварял всяка врата, която пожелаел и която го молели да отвори. Освен истинските врати, вратите за душата му… Поради това те били тъмните страни в историята му, нещата, които трябвало да преживее, наистина да преживее отначало докрай. Бях убеден в тази необходимост. Като си представя какво е преживял или какво не е преживял, мисля, че за него е било най-важно усещането в момента, в който отварял вратата и пристъпвал прага. Всичко се свеждало само до няколко крачки, само до няколко крачки… Тези крачки обаче били толкова различни, можели да бъдат изминати по толкова различен начин… Затова и не ме учуди разказът на Хюсню как чичо Ибрахим проникнал в жилището на мадам Елени. „В това жилище цари много дълбока тишина“, казал чичо Ибрахим. Миризмата зад вратата и бездруго предизвестила всичко. Когато малко след това влезли в салона, се срещнали очи в очи с голата истина. Издокарана, подпряла слепоочието си с ръка, мадам Елени седяла неподвижно в любимото си кресло в салона, в който била прекарала всичките си години, целия си живот. В скута й лежала чанта. В нея имало няколко фотографии, стари лъскави лачени обувки, червена рокля и медальон във формата на сърце. Веднага изтичали при мадам Сузан. Повикали лекар. Последният дошъл и прегледал мадам Елени с изключително професионален похват, „както търговец на антики преглежда стара ваза“, след което посочил като причина за смъртта внезапно спиране на сърдечната дейност. Отначало се чудели на кого да съобщят. Никой не познавал хората, които от време на време я посещавали през последните години. Изведнъж, както изглеждало, се озовали пред бездомен, напълно самотен човек. Бездомността била истинската родина на мадам Елени, предвид онова, което била изживяла, град и родина всъщност били без значение, въпреки това изискванията на делника налагали да се намерят някои адреси. Тук се намесили „последните приятели“. С помощта на мадам Сузан телефонирали в църквата. Последната поела и прибирането на трупа и опразването на жилището. И преди съм се опитвал да разкажа за такива смъртни случаи, за истории, станали тема на разговор при такива смъртни случаи. Все още помня много добре чувствата на любопитните съседи в една съвсем различна история от миналото… Затова ми се струва, че разбирам защо мадам Елени си е отишла от живота облечена и гримирана толкова елегантно. По мое мнение малката чанта също е целяла да хвърли малко светлина върху особеното в тази история. Чантата сякаш показвала, че този човек, живял години наред до онези далечни граници, от цялото си сърце вярвал в живот отвъд друга граница, отвъд смъртта. Дали онези, които можели да чакат, рано или късно се срещнали отново, както жадували? Дали в този случай би трябвало да си мислим, че страстите и любовта са непреходни и могат да изтърпят дори смъртта?

3. Лъжи, истини или дълбоко, много дълбоко изживявана вътрешна самота… Кое място в нашия смятан за непоклатим порядък да отредим на хората, които са останали неизслушани, чиято различност не сме приели, пред които някак не сме съумели да проявим нужното великодушие, които чрез нашите оправдания, нашето равнодушие безжалостно сме предали в ръцете на смъртта, на изнемогата? Откъде, от кой момент нататък тези хора ще ни „преследват“? Забулената в неизвестност история на мадам Елени, която един ден се надявам да разбера по-добре и затова да представя, да разкажа по друг начин, несъмнено е една от историите, повдигащи такива въпроси. Длъжни бяхме с времето да проучим по-задълбочено някои от предоставените ни думи, цветове, миризми, така че с всеки изминал ден да ги разбираме и усещаме малко по-добре. С времето, в нашето време, с всеки изминал ден малко по-добре… Като опознаваме хора… Като опознаваме себе си… Като приемем, че стойността на някои мигове може да се осъзнае едва в друг миг.

Когато във време, в което съм готов да споделя толкова много истории с толкова много хора, се замислям за Анита, която, иска ми се да вярвам, сега продължава живота си в съвсем различна страна като съвсем различен човек — питам се дали е възможно да се обясни какви неизбежни пътешествия съм предприемал заради онези моменти? Може би. На този етап знам и мога да призная, че в този разказ бях улучил погрешен момент, че не бях използвал една среща, по-точно: „онази среща“. Защо? Защо и от кого бягах в крайна сметка? Защо не разбрах какво искаше да ми разкаже Анита при кратките ни срещи?

Анита, като героиня в други взаимоотношения между баща и дъщеря, които бяха трудно приемливи и разбираеми, въпреки далечното разстояние, понякога се връща при мен и явно все още иска да ми каже нещо с безпомощните си погледи. Сега мога да се замисля още веднъж за стената от погледи, издигната от други срещу нас, за да ни попречи да се сближим с хора, с които всъщност би следвало да се сближим. Никога не е било лесно да се обясни тази стена, да й се даде определение. Както е трудно и да се събере кураж, за да се назоват истинските причини за нашето отдръпване от хората, към които всъщност би трябвало да се доближим. Това има нещо общо с егоизма и същевременно грижа за самосъхранението. Предпочитахме да се скрием, за да избегнем огъня на собствения си ад, да подирим убежище в познатите като „други“ светове. Което несъмнено бе друга форма на злото… Въпреки всичките ви предпочитания, претексти и дори вероломства все пак има взаимоотношения с всичките им последици, от които вие просто не можехте да се освободите. Неизменно ви преследват моменти, конфронтират ви неочаквано със сянката, която не желаете да видите.

Понякога си спомням за онези вечерни концерти в Техническия университет, където между много далечните тонове и още повече между размазаните картини се процеждат образите на тези двама души, които цял живот се бяха опитвали да носят бремето на своята низвергност, своята самота. Виждам образите им в тяхната светлина, с подробности, всяка от които би могла да открие свой разказ, и може би затова рано или късно ще се наложи да обясня какво са оставили у нас и как могат да намерят мястото си определени приключения. В онези вечери бях принуден да наблюдавам определени взаимоотношения отдалеч. Танте Тилда, във фрапантно облекло, идваше при мен и ме питаше как се чувствам. Тя ходеше на тези концерти, за да играе любимата си игра: „щастлива съм“, като не само „слушаше“ музика или както мнозина там „наблюдаваше“, но и се надяваше да изживее времето във фоайето, което превръщаше в истинска сцена. Познаваше всеки или така изглеждаше, говореше с всички на френски, не забелязваше, че околните я смятаха за приятно луда, или се правеше, че не го забелязва, а и в онези вечери не искаше нищо да забелязва. Дали Анита, която ненадейно изникна пред мен в една от тези вечери, беше почувствала онази топлина и я пренесе върху друга вечер? Дали нейните всяващи страх погледи говореха за развитие, за отритнатост, които тогава не осъзнавах? Беше в антракта. Доколкото успях да доловя в хаоса от гласове, Танте Тилда както винаги въодушевено разправяше, че полският пианист свирел с голяма „souplesse“ и че появата му на сцената в тъмен костюм, а не във фрак или смокинг наистина внасяла разнообразие, но и била малко озадачаваща. Събеседниците й, мъж и жена, правеха впечатление на хора, прекарали заедно много години, може би целия си живот. Бяха възрастни и явно оставили много животи на мястото, на което бяха избрали да останат. Бяха успели да остареят заедно. Застаналата срещу тях Танте Тилда беше много щастлива онази вечер от картината, във всеки случай изглеждаше така. Играеше играта си, умееше да я играе, тъй като поне за кратко бе намерила своите зрители. Събеседниците й се усмихваха, но не я слушаха и бягащите им настрани погледи говореха, че търсеха някого, когото познаваха по-добре, който бе приемлив за техните порядки и предпочитания.

Беше зимна вечер, в която още преди концерта някак колебливо заваля сняг. След концерта ни посрещна напълно различен град. Снеговалежът бе започнал внезапно и покрил всичко с бяла пелена. Сякаш за кратко време градът се беше преобразил. Магическа ръка внезапно бе променила облика на града. Тази вечер бавно вървях от Мачка за Шишли, за да усетя с цялото си сърце особеното безмълвие на снега. В душата ми се разливаше малка радост. Както всички останали, следвах под гъстите снежинки промяната и бях донякъде дете, детето, което търси онова дете. Освен магическото преображение, голяма заслуга за тази малка радост имаше и Анита, която с незабравимите си погледи бе влязла неочаквано в живота ми, сякаш вече знаеше, че ще ми предостави дълъг, много дълъг разказ. Незабравими картини от антракта на този концерт, които карат човек да се замисли още веднъж за значението на срещата… Фотографии от време, в което Танте Тилда все още не се беше отказала от играта „щастлива съм“ и полагаше голямо старание за облеклото си, а не се шляеше както по-късно из уличката по мъжки къси чорапи, в старо оръфано палто и с разчорлена бяла коса. Време, в което живееше с мосю Робер и ден и нощ делеше с него съвсем различна съдба.

Берти и Жулиет също бяха на този концерт. До тях — мъж на средна възраст и мълчалива чернокоса девойка. Предпочитах да ги поздравя отдалеч, но Жулиет, която разбираше по-добре от останалите колко самотен се чувствах там, ме повика настойчиво при тях. Сякаш искаше да ми каже, че до нея стои човек, важен за мен. Не беше трудно да позная. Вследствие на крачките, които решително и спонтанно бяхме направили един към друг, помежду ни се бе установило необичайно общуване. Затова не можех да отхвърля поканата й. Разменихме няколко думи за концерта, за времето и за това-онова. Както друг път. Както правехме винаги в такива ситуации. Та нали трябваше да потърсим предпазен щит за различните си самоти. След това ни запознаха. „Това е Анита, нашето симпатично момиче“, каза Жулиет и улови под ръка стоящата до нея девойка. Мъжът на средна възраст беше баща й. Жулиет и Берти не го изрекоха, но аз усетих, че ме запознаха с хора, заемащи много специално място сред приятелите им.

Анита бе възбуждащо привлекателна. Запознанството с нея беше равносилно на крачка към един от тези примамливи разкази, които са толкова мистични, че човек не знае как да живее с тях и как да ги възпроизведе. Тя сякаш искаше да разкаже, да сподели нещо. Все още ми е трудно да дефинирам чувствата си в онзи момент. Спомням си, че известно време издържах на погледа й. Вероятно се боях от нещо. Боях се от нещо, по тялото ми пробягнаха тръпки. С дългите си вълнисти коси, големите черни очи и сочните червени устни Анита приличаше на приказно създание. Магията ми подейства веднага. Тя стисна ръката ми. Никоя жена досега не бе стискала толкова дълго ръката ми. Значението на това ръкостискане проумях едва много години по-късно. След като имах възможност да видя други хора по други пътища… Дълбоко под разговора съвсем бавно протичаше друг разговор. За да продължим явния разговор, по-късно неизбежно трябваше да се върнем на концерта. Онези думи бяха и наши думи… В музиката на Шопен имаше пасаж, който въпреки всички усилия не харесвах. Не можех да назова този пасаж, но не ми се искаше да го чуя още веднъж, след като веднъж вече го бях чул. Тя каза с потреперващ глас: „Грешите и не сте справедлив. Той е бил много нещастен“. Не отговорих и се задоволих с усмивка. Тогава още не се бях научил просто да признавам съвсем естествено и спонтанно, без срам някои липси и безизходицата си, а и да понасям подобаващо гнева, който се пораждаше от тази липса и патовата ситуация и който ту прикривах, ту показвах…

По-късно се разделихме, за да седнем по местата си… Жулиет както винаги ме покани у тях, а аз както винаги казах, че приемам поканата без колебание. За пореден път се срещнахме при една малка лъжа. Тази лъжа обаче бе нашата лъжа. Също и тази лъжа… Това беше истината в онези дни. Беше действителността в онези дни. Някои моменти, моментите, които щяха да променят хода на живота, все още не бяхме изживели.

А в бъдещето заради тези моменти, за тези моменти щяхме да преживеем, да пожелаем да преживеем толкова много покани за вечеря… Онези времена все още бяха времената, когато не различавахме достатъчно онези крачки. Времена, в които едва бяхме започнали да правим вътрешно тези крачки, които щяха да отведат живота ни в съвсем различно русло… Както бе при всичките ни незабравими връзки, превърнали ни в това, което сме.

Във втората част на концерта също изпълняваха Шопен. Обърнах се и установих, че Анита седеше два реда зад мен, отдясно, малко встрани. Погледна ме. Как можех онази вечер да предусетя, че тези погледи ще останат живи и ще се запазят някъде у мен като неизразим с думи повик.

На изхода се случи така, че още веднъж срещнах тези погледи. Помежду ни, така да се каже, се зароди нещо. Нещо, което искаше да ми се разкрие от далечно разстояние… Може би бяха първите моменти от връзка, за която понякога мечтаем. Един неочакван гост щеше да разклати корените на досегашния живот. Беше връзка, която заедно с неизбежността щеше да доведе смъртта. Връзка, която заедно с невъзможността за връщане водеше смъртта… Заради живот „оттатък“. Нямаше съмнение, в тези погледи вероятно се криеше страдание, трудно изразимо с думи, стремеж към спасение от един живот, към протегната за подкрепа ръка. Стремеж към спасение от един живот и преминаване в друг живот…

Освен онова, което Анита искаше да сподели с погледите си, имаше още една особеност, която ми убягна при запознанството, но сега бе очевидна. Единият й крак бе малко по-къс от другия, което навярно я обременяваше допълнително. Това забелязах, можах да усетя в този момент. Когато излязохме навън в снега и тя улови под ръка баща си в навалицата, Анита погледна за последен път към мен или към мястото, където стоях. Усмихнах се. Мисля, че се опитах да формулирам желанието за друга среща или вярата в истинска среща. До известна степен беше обещание за среща. Тя разбра и аз трябваше да повярвам, че съм се изяснил, също както повярвах в срещата. В противен случай не бих останал години наред подвластен на нейните погледи. Опитах се и да разбера и другите чувства, пробудени от тази усмивка. Дали например ме смущаваше тази особеност на Анита, която личеше при ходене? Да отговоря отрицателно на въпроса, беше лесно, доколкото човек отбягва охотно някои факти. Но дали всъщност не се издавам, след като години по-късно все още намирам за нужно да спомена този детайл? Тези хора и техните различия, заради които са живи в нашия спомен… И по-рано съм се опитвал да споделя с някого болката в история, която започваше с такова изречение. Имаше разкази, които водеха един към друг или пък неизменно се връщаха към един разказ… Някои хора преминаваха от такива разкази в други, а някои думи с времето придобиваха нови значения. От определен момент нататък обаче това развитие се свеждаше само до търсене на себе си.

Разказът за Анита беше продължение на много от другите истории у мен. Може би затова бях по-подготвен от други да понеса нейната различност. Благодарение на тази подготвеност бях по-склонен или „по-възприемчив“ да разбера или поне да бъда добър слушател, което ме изведе на пътя към Анита. По тази причина и онази вечер повярвах, че един ден ще я видя отново. Не беше възможно приключението да свършва там. Въпреки опитите да се преборя с това, у мен имаше страна, която вярваше в предопределението, която се опитвах да изживея посвоему. Така че се налагаше да чакам, да умея да чакам.

Трябваше да минат две години, докато проумея, че Анита не бе напуснала мислите ми след онзи вечерен концерт, следователно чувствата не ме бяха измамили. Срещнахме се на тъжна сватбена вечер, за което, като му дойде времето, искам да разкажа с много различни надежди, но същевременно и с тревога. Празненството беше в крайморски хотел. Въпреки този красив детайл тази нощ странно защо се долавяше и миризма на смърт. Всеки, дошъл тази нощ тук, бе засегнат, така да се каже, трябваше да бъде засегнат посвоему от тази смърт… Срещнах я в хотелското фоайе, където бях потърсил спасение от танците. Не беше изненадана, поне не изглеждаше изненадана. Всъщност прие го като обикновена неочаквана среща. Онзи момент, моментът на онова място не бе далеч. Всичко бе съвсем просто, каквото трябваше да бъде. Поне такова бе първото ми усещане при тази среща. Всичко съвсем просто, каквото трябваше да бъде… Като че ли не бе изминало много време, а ние двамата бяхме приятели, които макар и на различни места несъзнателно споделяха куп подробности, мнения и преживявания. Защо не? Нямаше нужда да ме пита нито как съм и какво съм правил през тези две години, нито дали още я помня. Двете години не съществуваха, другото време „там“ не съществуваше. Сякаш длъжна да даде обяснение, тя каза с усмивка: „Дойдохме заради Метин. Свири толкова хубаво“. Метин беше певец в нощния клуб на хотела, който сам си акомпанираше на пиано, а шлагерите му създаваха така наречената „атмосфера“. С други думи: никой не слушаше неговите отчасти стари, отчасти нагодени към модерния вкус парчета. Анита, която стоеше срещу мен, не се отличаваше много от Анита, която бях видял на концерта на Шопен. Видът й сякаш подсказваше, че се е отдалечила още повече от света или от начина, по който вероятно възприемаше света, а под прекаления грим погледите й бяха още по-плашещи. Погледите, само погледите… Дали зад своята естественост и спокойствие не се опитваше да скрие разколебаност, угризения и трудно за споделяне поражение? Отговорът на този въпрос бих могъл да дам едва сега, след като са изминали толкова много години.

Дали тази неочаквана среща, която по всяка вероятност бе и нежелана, а и — кой знае — може би малко закъсняла, бе за Анита краткотраен източник на надеждата да разкаже, да заговори за нещо? Възможно е. Сега съм наясно и трябва да приема окончателно, че отговора знае единствено самата Анита. Доколкото си спомням, въпреки всички усилия не можах да кажа това, което исках. Навярно не толкова заради изненадващата среща с човек, който, както добре знаех, щеше да заеме място в живота ми, а понеже не бях сигурен как да постъпя и същевременно евентуално се страхувах от истинска среща. Ако бях пожелал, как ли би трябвало да изглежда „необходимата“ крачка? Дали тази безпомощност се обяснява в достатъчна степен с това, че и до днес още не съм уловил, още не съм открил момента, който би ме отвел до мечтаните мигове, другите мигове? Анита обаче положително разбра и усети затруднението ми в този миг. В края на краищата и двамата напредвахме по пътища, които в много аспекти си приличаха. Имаше забранени, забранени завинаги взаимоотношения и мигове, които оставаха неизживени въпреки всички копнежи и шансове. Неочаквано се бяхме срещнали отново, бяхме се здрависали и „рискували“ с погледи и думи да проведем малък разговор, който щеше да придобие значение едва години по-късно. А целият риск се състоеше в няколко думи и няколко разменени погледа, над които умувам и до днес, това бе всичко. В този момент бездруго не можеше да става и дума за по-голям риск. На раздяла Анита стисна с все сила ръката ми. После каза: „Шлагерите са хубави, много хубави“. Това бяха последните думи, които чух от устата й.

Истината, неподправената истина научих след години от Жулиет, пак в същото хотелско фоайе, когато отново се измъкнах за миг-два от едно празненство.

— Анита беше болна, и то много болна… — каза Жулиет, когато може би под впечатление от обстановката и обстоятелствата насочих разговора ни към онзи момент, онези думи и най-вече онези погледи. — Страдаше от непреодолима сексуална незадоволеност. Ходеше при психолози, лекари, нищо не помагаше. А може би не ходеше при подходящите хора. Баща й, няма да повярваш, проявяваше безподобна жертвоготовност и беше принуден да й намира партньори срещу заплащане…

И до днес нямам думи за онова, което почувствах тогава. Беше като в кошмар, в който искаш да изкрещиш, а не можеш, искаш да направиш крачка, а не се получава. Сянката на Анита витаеше наоколо. Тя също бе изпитала това чувство, този кошмар и си мисля, че това искаше да ми каже с погледите си.

— Защо не ми каза по-рано? — попитах и се помъчих да скрия потреса си, да не го издам. Това беше малка разплата, малък бунт. Малкото възмущение се отнасяше на първо място до мен самия. Разбра го и Жулиет.

— Не си ме попитал — така отвърна. — Още вечерта, когато ви запознах, забелязах, че си впечатлен от нея. Знаех, че и тя ще се впечатли от теб. Нямаше да останете безразлични един към друг. Тогава болестта й не беше толкова напреднала. Една любов би могла да я излекува. Тогава и двамата се нуждаехте от любов. Знаехте го и въпреки това не направихте необходимите крачки… — Кратко мълчание прекъсна разговора ни. После тя добави: — А ако ти бях разказала тогава, нямаше да ми повярваш.

— Нима сега е по-лесно да ти повярвам? — попитах.

— Точно така. Трудно е, много е трудно да се повярва — каза тя. — Затова и винаги сме го третирали като голяма тайна. Впрочем само малцина знаят за състоянието й. Ти обаче непременно трябваше да научиш. Непременно… Рано или късно…

Да вярваш… Да вярваш, че можеш да живееш, да търпиш такъв живот… Когато се опитах да обясня трудността на вярата, всъщност исках да разкажа и за една самота — тя далеч надхвърляше онова, което Жулиет проумяваше или се опитваше да проумее, и всеки ден я изпитвах по различен начин в разказа, който продължаваше да се пише у мен. В ситуация на безпомощност, в която дори не можехме да се обединим, за да родим една малка надежда… Тази грешка щях да допусна и в много други взаимоотношения с други хора, в името на различни тревоги, впримчен в различни малодушия. Ала в този момент не можех да споделя подобни чувства с Жулиет. За да направя крачка към определени точки, трябваше да се подготвя за тях. Мисля, че затова исках да разбера къде е Анита. Исках да поговоря с нея, поне да поговоря с нея…

— Има вече пет години, откакто заминаха за Израел… Анита пожела да се засели в кибуц — каза Жулиет. — Когато бяхме у тях, за да се сбогуваме, въодушевено разказа за някакъв кибуц, основан от румънски евреи. — Замълча миг-два, преди да разкрие още една тайна, а в гласа й се долавяше копнеж и същевременно скръб: — Майка й, която тя не бе виждала от детството си, била там на смъртно легло. Помолила да им предадат, че преди да издъхне, искала да види още веднъж дъщеря си и съпруга си, който й причинил толкова страдания. А може би са излъгали, може би и те като всички други се нуждаеха от лъжа.

Лъжи или измама… Решения, опции или от определен момент нататък отдаване на водовъртежа на човешките взаимоотношения… Кое бе тласнало Анита в такъв живот? Дали липсата на майка й или принудата да я замести пред друг? Или пък — напук на това — желанието да отмъсти на майчинското чувство, като ден след ден се саморазрушава все повече? Дали бе недъгът, от който страдаше, без да забелязва колко е красива? В каква посока, докъде ме водеха мотивите, които се раждаха във въображението ми, само във въображението ми? Сто на сто не е лесно да разберем някои животи, някои взаимоотношения истински и в подробности, за да намерим място на мечтите, които сме изживели по отношение на онези хора… Днес зная, мога да кажа, че въпреки отсъствието, въпреки изчезването й в една неочаквана нощ отново усетих въздействието на Анита, продължило и други нощи…

Оттогава изминаха много години, веднъж срещнах случайно пианиста Метин в един ресторант. След като разговаряхме часове наред след края на изпълнението му, в тази нощ, продължила до зори, ми стана ясно, че трябва да поема по нов път. Метин не беше забравил Анита, нещо повече, беше й отредил много специално място в живота си. В хода на разговора щях да разбера, че онези дни са били много важни за него, но право да си кажа, се побоях да проникна по-навътре в неговия оставен някъде в миналото живот. Знаех, беше ми поставена граница, която не биваше да прекрачвам. Може би затова все още ми е трудно да дефинирам чувството в тази история, истинското чувство. В действителност Анита нямала абсолютно нищо общо със споменатата болест. Размишлявайки за този живот, трябваше да се изправя пред друг факт. Този факт бе, че една млада девойка е била продавана от баща си на богати туристи по хотелските фоайета. Тази млада девойка се е намирала в ужасна безизходица, ден след ден повличана все по-дълбоко в пропастта. Но как беше станало така, че да се съгласят на такива взаимоотношения, да поемат бремето на такъв живот? Всеки несъмнено би намерил свой отговор на този въпрос. Според наблюденията на Метин двамата изпитвали нужда да харчат много пари. Може би това била форма на протест срещу едно предателство, форма на защита. Избрана от тях форма да направят едно предателство поносимо чрез друго. Метин сторил всичко възможно да измъкне Анита от този живот. Но и той в един момент стигнал до предела на силите си. Най-важното било, че тази млада жена, която в цялата си неволя и отритнатост била готова да отиде при мъж, който щял да я обича, наистина да я обича, таяла, хранела дълбоко в себе си неконтролируемо зло. Истинска мистерия било как тя, сякаш за да не забрави предателството, зад маската на невинността оплитала други в паяжината на своя чар. Естествено, това бяха противоречиви чувства, погледи. В стремежа да се намери смисъл, да се подредят правилно частите на пъзела би трябвало, от една страна, да се види нейната всеотдайност, една дълбока, много дълбока обич, отдаденост, нейният протест срещу хората, изразяван на абсолютно необичаен език, а от друга — как вървяла по следите на злото, което включвало в себе си и смъртта.

Бях изслушал първо Жулиет, после Метин. Изведнъж историята ми се видя съвсем сложна. Това всъщност бяха картини на влачене по инерцията. Ала кое от разказаното беше вярно? Какво искаше да ми каже в действителност Анита със своите погледи, своята тайнственост, своето мълчание? Защо майка й бе отишла в онази далечна страна? Дали Жулиет знаеше още нещо и не можеше, не искаше да ми го разкаже? Ако наистина премълчаваше нещо, можеше ли да се каже, че поне косвено имаше нещо общо с историята? Дали жената на „онова място“ бе героиня на една мечта? Жена, която никъде в разказа не се показа пред мен, но пък бе дарила Анита с живот. Важно беше да зная или най-малкото да съумея да почувствам къде бе тази жена. Веднъж един приятел каза, че в много връзки, най-вече в света на сексуалността ни се подаряват само илюзии. Безименен алкохолик, който бе изживял географията на проституцията в многобройните й измерения. Можеше да разкаже на пожелалите да го изслушат какво ли не за пътищата, гласовете и багрите на илюзиите и заблудите.

Когато в рамките на ограничените си възможности се опитах да видя и опозная тази Анита от моя живот, отново се сетих смътно за развоя на онова, което не бяхме могли да кажем и споделим, и се почувствах по-близо до истината, че една връзка не ни подарява нищо друго, освен илюзии. Сега тя не е тук и аз зная, че няма да се върне и ще продължи да живее само в думи, в думи, подхранвани от мечти. Дали случилото се и неговите следи не показват, че оставаме завинаги пленници на нашето бягство и затова така и не се впускаме в някои приключения — а дадени хора се възползват и се наслаждават на нещо, на което нямат право. Дали по дългия път на бягството си не губим хората, които съдбата действително ни е отредила? Дали желанието да бъдем сред така наречените „силни“, сред привидно печелещите, както и стремежът, само и само да не заставаме очи в очи със себе си не се обясняват със злото у нас? Със злото или единствено с егоизма?… Може би затова понякога нещо ме подтиква да разкажа съвсем различна любовна история в памет на Анита. Но за любовта, въпреки всички битки, се изисква и всеотдайност. Все още ми е трудно да назова това, което чувствах, евентуално бих могъл да чувствам към Анита. Онези времена бяха други времена, а тогава несъмнено не успях да се докосна до нещо.

Някои цветя виреят само в планината, нависоко. Дори казват, че за всяка надморска височина си има специално цвете. Това са цветя с напълно специфичен аромат. Цветя, които никога не съм докосвал, защото никога не съм се качвал в планината. Ще речете, един ден ще се кача в планината заради цветята. Понеже знаете, че те чакат там, че винаги чакат там. Знаете, че винаги чакат там… Тази увереност е може би още една причина за постоянното ни отлагане и за много бавната, безспирната загуба на тези моменти. Тази увереност, ала същевременно и тази илюзия… Тъй като въпреки всички спомени с времето цветята изчезват от местата, на които сме си ги представяли, защото природата се изхабява. Иска ни се да вярваме, че някой ще остане завинаги на същото място, докато постоянно губим някого на дадено място. Колкото пътят към планината се отлага, толкова докосванията стават докосвания на другите и вие губите истинските докосвания. Остава само усмивката на тези, които знаят тия цветя.

Ненапразно направих връзка между желанието си да живея в онази планина и Анита. Тя беше като цвете там, на онова далечно място. Вероятно бяха нужни само няколко крачки от моя страна. Може би затова исках да опиша Анита само каквато я видях. Само каквато се появи пред мен, с лицето, което помня… С моите съмнения, с моето разкаяние, моите ненамерили отговор въпроси… Да, любовта изисква на първо място всеотдайност. В този случай това е същинският проблем, като изключим спечеленото и загубеното, това, че Анита навярно така и не е срещнала обичащ я истински човек, който да прояви тази всеотдайност. Мисля, че и Метин го разбираше. Една от всичките му песни бе останала неизпята. Между всичките му песни нямаше нито една, изпята за Анита. Докато говореше за онези дни, очите му на няколко пъти се навлажниха и това не беше само от алкохолно опиянение. Бяхме се срещнали във време на разкаяние. Иначе как да се обясни, че след онази нощ избягвахме повторна среща.

Та така… От една страна, погледът върху изгубения свят на Елени, в който така и не влязох, и на Танаш, който, скрит в черупката си, се топял бавно от страдание, а от друга — върху света на Хюсню, който плати за своята неприспособеност към условностите с незабелязана от никого горчивина, обида, и на Шюкран, която при последните трудни крачки на изгубената навярно още от началото борба, в дните на страх, усещайки приближаването на смъртта, най-много копнеела за малката тъмна квартира, както ми се иска да вярвам… А по-късно Анита… Анита, която един ден си бе тръгнала оттук и оставила след себе си толкова много разкаяние, неполучили отговор въпроси и най-вече един незавършен разказ, а в „онази стая“, заедно с нея баща й, чието име така и не узнах и който в зависимост от различните разкази за него бе оставил различни впечатления… Бащи и техните дъщери… Шюкран, Елени, Анита… Всички те имаха своите песни. Песни, които не бяха довършени, не бяха изживени подобаващо, според желанията им или изобщо не бяха изпети… Сигурно не биха допуснали, че един ден всички ще се срещнат в един и същи разказ. И с право, като се замисля за пътищата и техните подробности. Но доколко меродавни са разликите предвид задънените улици и невъзможните за преминаване граници? Трябва да призная, в онези дни, когато се надявах да поговоря с някого за историята на мадам Елени, и аз самият не предполагах, че събитията ще се развият така, че ще проникна в други разкази и извън това ще поканя онези хора в този разказ. В началото там бяха само видът на голата мадам Елени в кухненския прозорец, гледащ към осветената шахта, и тежката миризма на готвено в кооперацията. Ала полека-лека авантюрата на погледите, които освен за бунт искаха да разкажат и за безпомощност, ставаше все по-важна. Някои хора чакаха да заемат истинското си място в нашия живот, също както в песните или романите, чакаха онези моменти или други хора…

Сега остава само да попитам за пореден път дали онези животи са изживени, за да оставят поне за няколко мига няколко думи на другите, дали това е било умишлено и дали са били изживени наистина. Да, в тези мигове, само в тези мигове… В миговете, които дават насока на човешкия живот, когато човек се изправя очи в очи със себе си, разчита единствено на себе си. Къде в разказа бяха скрити тези моменти за тези хора? В чувствата на мадам Елени, когато се разхождала гола из жилището си или когато правела „последните си приготовления“? В радостта на Танаш, когато приготвял своите предястия, за които все още си спомняха мнозина? Или в една от редките красиви вечери след бягството, които Шюкран може би изживяла на онази подредена маса в крайморски ресторант, или понякога в леглата на онези домове, или когато мечтаела за своята огряна от слънцето къщичка? Или в игрите, които Хюсню всяка сутрин играел с малката си дъщеря — „първата му любов“ — в малката си квартира? В мечтата за съвместност, за която Анита вярвала, че може да се сбъдне с онази музика? В ентусиазма, с който бащата на Анита се сбогувал заради нов живот, за да се засели завинаги в кибуца? Един миг, само един миг, или специално, много специално късче живот… Миг, който позволява на човек да бъде себе си в истинския смисъл на думата… Навярно затова се опитах да доведа тези хора тук, да ги намеря или да ги открия. Дали го постигнах, дали наистина го постигнах?… Дали го постигнах, дали наистина успях да го постигна? Не зная, вече не зная. Сега, освен всичко, съм изпаднал в съмнение, нещо повече — в безпокойство относно всички чувства, които асоциирам с думата „постигам“. Съмнение, безпокойство, безсмислие… „Да постигна“, какво всъщност изразява „да постигна“, какво означава „да постигна“, кой да постигне, какво? Или би трябвало да намеря нови думи за всичко това, за скритите в нас хора? Някои липси ми внушават чувството, че още дълго трябва да вървя по този път. По-рано вече споменах как ми се струва, че това е разказ, който с времето ще се обнови сам и ще се напише по друг начин. Нима тогава всичко, което съм направил досега, с което съм се нагърбил, е било напразно? Не вярвам. Във всеки случай не искам да го повярвам на този етап, след всички надежди.

Зная, че такива чувства са валидни не само за разказите, а и за връзките, които всеки път ни обогатяват с нови хора или при всяка раздяла, при всяко разпадане откъсват частица от нас. Та нали неизменно вярваме, че при всички положения нещо ще се промени, въпреки всичките му имена и асоциации… Че нещо може да се промени, нещо е в състояние да се промени — трябва да вярваме, да сме способни да вярваме в това. Трябва и постоянно да подхранваме очакването на нещо, което ни помага да гледаме с други очи в това огледало. Постоянно да подхранваме очакването на нещо… Та човек да убеди най-вече себе си, че действително е изживял онези връзки… Че хората в този разказ въпреки всички неволи не са изгубили надежда за тези възможности — това мога да обоснова единствено със спасението в тази вяра. Да знаеш, че някои разкази също като някои взаимоотношения никога няма да се прекъснат, просто не могат да се прекъснат, е причината за съпротивата, съпротивата докрай, или още по-важно: за обвързаността с живота. Нима не се нагърбихме затова да продължим това наше пътуване, пътуването към друг човек — въпреки всички погледи или възможности — с нашите собствени погледи, чиито действителни глъбини най-често не осъзнаваме?…

[1] Изключително много тачен и днес певец, класик на турската художествена песен, която има за основа дворцовата музика. Починал през 1996 г. — Б.р. ↑

[2] Кварталът, където се намира главната жп гара в европейската част на Истанбул. — Б.р. ↑

[3] Така в ежедневието се нарича първата малка подземна железница, построена в Истанбул през 1876 г., която с някои прекъсвания и днес е в експлоатация, но няма общо със съвременното метро. — Б.р. ↑

Една хотелска стая на „Съраселвилер“

Винаги когато си спомням за мосю Робер и картините, които остави у мен и които бяха само наши, се сещам за западналата хотелска стаичка на „Съраселвилер“ и прекараните там дълги нощи, задаваните въпроси и възобновяващите се непрестанно надежди. Беше първата спирка по пътя, който поех, за да пренеса в новия ден оставените някъде в отминали разкази животи, пречупвайки ги под моя зрителен ъгъл. Да, думите идваха от други истории и бяха предопределени да стигнат до друго място или да се върнат от друго място и искаха да бъдат споделени с някого. Винаги когато си спомням… Има моменти, които ми бяха разказани в онази стая, а ако бяха неизразими с думи — посочени, дори, така да се каже, предоставени. Едно шкафче, едно легло, два стари куфара, които съдържаха няколко овехтели предмета и уморени от годините дрехи, предлагащи една или друга опорна точка от миналото. Това бе в известен смисъл фотография, която ми помогна да се доближа до мосю Робер, до онзи мосю Робер в съзнанието ми. Снимка, която с течение на годините придобиваше все по-дълбок смисъл, чиито детайли с времето се разпознаваха по различен начин и която все повече претендираше за много специално място…

Като обобщя чрез впечатлението, което той беше придобил за другите, снимките, които ми показа, и онова, което ми разказа за дългия си мъчителен житейски път, мосю Робер беше в пълния смисъл на думата противоречива личност.

Да, мосю Робер остави разнопосочни впечатления за себе си и своя живот. Според мосю Жак например мосю Робер беше цар на позьорството пред околните, да съчинява празни мечти, да мами другите и себе си, безотговорен, егоистичен, изхабен човек. Цял живот правел погрешни крачки, живял с погрешни хора. Никога не се замислял за следващия ден, вечно се криел зад някакво лустро, стремял се да подражава на другите, никога не опознал себе си. Така и не можах да си обясня докрай защо мосю Жак, след всичко, което бе изстрадал, след толкова много смърти и загуби, имаше такова безсърдечно отношение към мосю Робер. А и не бе положил ни най-малко усилие да го разбере или обикне, въпреки че жена му трепереше над мосю Робер със сестринска нежност и винаги му подаваше ръка за помощ. Сегиз-тогиз си мислех, че мосю Жак всъщност нямаше право да говори така за мосю Робер пред мен. Неговите оценки и квалификации вероятно бяха плод на изпитани преди години и останали неизречени чувства. Може би навремето дълбоко в душата си бе завиждал на героя на онзи фантастичен живот в Лондон и оценките неволно разкриваха тайно чувство на мъст. Нямаше никакво съмнение, че в тая работа бяха набъркани и парични въпроси. С други думи, не бива да се забравя, че в онези дни Робер не вършеше големи дела и някои дългове останаха неплатени. В това отношение имаше какво да каже, би могла да се изкаже, разбира се, и мадам Роза. Само че в онези домове, в тези среди това бяха тайни или от определен момент нататък щекотливи въпроси, при които бе заложена честта на един човек и за които не се говореше открито. Каквото ще да става, кирливите ризи не трябваше да се вадят на показ. Като по-голяма сестра закрилница, едва ли не като майка, мадам Роза от малка се беше грижела с любов за брат си — каквото и да говорели за него — заради особената ситуация, в която се намираха. Докрай вярваше както в ролята си, така и в играта…

Ревност, разочарования или малките, нито веднъж не решени с открити карти битки за надмощие… Един ден мосю Робер бе приел „поражението“ си или поел ролята на победения, като привидно се беше съгласил с всички оценки за живота си, за да продължи битката на друго равнище. Днес разбирам малко по-добре това поведение. Изискваше го логиката на играта. Разказът за мосю Робер е разказ за дълга, сякаш безкрайна битка на един човек в страна, която никога не е била „неговата“, битка срещу чужди хора и срещу отчуждението. Потайната усмивка на победители и победени, която съдържа толкова чувства и спомени… Преживяното в онези дни отново ми припомни и чувството, породено от този факт. Дали в този момент фактите все още бяха важни, имаше ли изобщо граница между тези двама души, които хранеха различни надежди в различни светове и които трябваше да носят дълбоката скръб в душата си, всеки сам за себе си? Къде още можеше да се очертае границата между победители и победени? С други думи, можеше ли късната победа в тази война — ако това, което чувствах и разбирах, беше война — действително да донесе щастие на мосю Жак? Не мисля.

Мисля, че той дори нямаше нужда да задава този въпрос след всички смърти, загуби, след несбъднатия копнеж и разкаянието от постъпки, чиято цена бе платена. След онези дни мосю Жак започна да гледа на живота по друг начин, така мисля. Не му беше лесно да върви по започващия в тези дни път и за него това несъмнено бе път с голяма лична самота. Що се отнася до позицията на дадени хора към живота обаче, сред тези заплетени взаимоотношения имаше няколко малки опорни точки. Погледнато от този ъгъл, състоянието на мосю Робер — признавам, че може би се заблуждавам или се изразявам погрешно — макар и за кратко, вероятно облекчи донякъде душата на мосю Жак. Все едно гледаш героите на житейската сцена и от време на време се опитваш да се утешиш с думите: „Е, поне съм тук, колко е хубаво, че не съм принуден да живея като него“. Тогава много по-лесно ти се удава да приемеш човека, „който просто си е такъв“, въпреки всички напразни мечти и надежди. Не ми беше никак трудно да вникна в това чувство, да проумея тази позиция. В края на краищата, за разлика от мосю Робер, който повече или по-малко успешно бе изпробвал, рискувал да изпробва всички възможности, мосю Жак олицетворяваше света на сигурността, ако се вземеха под внимание неговите сделки, взаимоотношенията с жените и пътя, по който бе вървял, в който бе вярвал през последните години. В този свят живях и аз, нито за миг не бях далеч от него. Малките триумфи в свят на сигурност, в който можеш да се приютиш, който най-често възприемаш като убежище… Макар че невинаги можеш да разчиташ, да вярваш на тези триумфи… Да, малките триумфи. До последно сме зависими от малките триумфи, за да се предпазим от болките, или нещо повече: за да ги изтърпим. Когато се опитваше да оцени живота на мосю Робер, мосю Жак ненапразно използваше пословица, останала от баща му: „Ya palo ya payton“. (Или тояга, или файтон.) Един ден го попитах за значението на този шпаньолски израз. Отначало махна с ръка, сякаш за да каже „остави“. Да обясни поговорка, която съвсем естествено и спонтанно бе навлязла във всекидневната реч — е, това вече му се виждаше излишно. Та нали най-често не си даваме сметка за акумулираните у нас думи и за картините, които те пораждат… Някои приказки в някои разговори запомняме, без да се замисляме много-много откъде идват. Онзи момент бе белязан както от безпокойство, така и от чувство, което не мога да назова. Мосю Жак замълча и отпи от чая си. После каза: „Има две значения. Първото гласи: или бедност, или богатство, респективно всичко или нищо. Другото значение е: или удари, оттам и тоягата, или престиж, оттам пък файтона“. И двамата се почувствахме някак задължени да се усмихнем безмълвно. Известно време не отронихме нито дума, загледани пред себе си. Предполагам, виждахме хората, за които се сещахме при тази поговорка, на съвсем различни места и заедно с други съвсем различни хора. „Никога не съм бил такъв, винаги съм се страхувал да не стана такъв“, каза още той. За кого мислеше, за кого се мъчеше да си спомни — сега беше по-разбираемо. Какво се криеше зад думите: гордост или разкаяние? И досега не съм намерил задоволителен отговор на този въпрос. Да избяга, може би се опитваше пак да избяга. Да избяга, пак да избяга… Поговорката „Или тояга, или файтон“ изобщо не прилягаше на мосю Жак. Би следвало да се замислим още веднъж за неговата самота, която, като се абстрахираме от общественото му положение, не можеше да се обясни и с неговата природа. Той всъщност бе човекът, който винаги имаше право, въпреки всички заблуди и грешки. Също и в оценката за мосю Робер. В действителност поговорката много точно характеризираше този авантюрист. Тъжното бе, че един ден в крайна сметка остана само „тоягата“. И все пак, макар на някои да се стори озадачаващо, също и моментите с „тоягата“ му подхождаха във всички варианти на поражението. Този детайл беше уловил и Берти. За Берти този човек, живял до края на дните си в Лондон, в чужда страна, бе „героят на неосъществена авантюра“. Да, героят на неосъществена авантюра… Ето защо, мисля, споменът за следването му в Кеймбридж бе неизбежно свързан с вуйчо му. Когато мосю Робер се върна в Истанбул без очакваното богатство и без реноме, Берти бе човекът, който го защити с всички средства и това се дължеше на тази неизбежност. „Поне не слушаше никого, а живееше както си знаеше.“ С тези думи Берти всъщност изрази разочарование, от една страна, от себе си, а от друга — от баща си. Спомням си онази вечер. Сякаш изречението провокира всеки от нас за едно малко пътуване във времето. Погледнах към Жулиет, а тя погледна към Берти. На лицето й бе изписана нежността, присъща не толкова на съпруга, колкото на по-голяма сестра, на майка. Мисля, че в този момент усетих най-силно колко обичам всички тях въпреки различните ни схващания. Берти загатна, че тайно се възхищава от вуйчо си, което засили моето чувство. Бях досегнал деликатна, много деликатна граница. Не ставаше дума само за проява на лоялност, тази граница ни позволи да проникнем много по-надълбоко. Берти в никакъв случай не можеше да изостави този човек, който бе успял да живее години наред в Лондон и затова се бе превърнал за него в героя на изгубен живот. Дори след толкова много години той се нуждаеше от онзи живот — плод на своето въображение. И в онези дни трябваше да накара най-вече себе си да повярва, че човекът, описан от баща му, не бе загубил сили да продължи битката срещу други хора. Не биваше да изпускам от очи тази възможност и от определен момент нататък нямах друг изход, освен да продължа по пътя с неизвестен край и да проникна във вътрешния мир на протагонистите, които съвсем бавно пишеха разказа вместо мен, заедно с мен, а неизвестността роди невероятна енергия. Днес си мисля, все пак беше много показателно за Берти, че се застъпи за изоставен от всички човек, все едно по какви причини. Този факт може би беше маловажен за други, за мен обаче имаше голямо значение. Беше най-красноречивият пример за това, че той бе добър човек. Ала животът невинаги реагира великодушно на такива неща. Годините щяха да го покажат. Берти нямаше да намери никого от обкръжението си, който да прояви кураж и да се застъпи за него. В семейството имаше още една жена, която в онези дни не изостави, не можеше да изостави мосю Робер. Тази жена, за известно време играла важна роля в живота ми, беше не друг, а Танте Тилда, която с всичките си лудости и противоречивости живееше в съвсем различен свят. Не ми беше много трудно да открия причините за тази й позиция или пък да разбера свързаната с нея топлота. Мъжът, живял онзи живот в Лондон, бе героят на изгубена, неизживяна приказка: Да, героят на изгубена, неизживяна приказка. Макар че приказките бяха много различни. Затова и нейният герой беше винаги „там“ и трябваше да си остане „там“. „Там“, винаги „там“… Както другите герои от света на нейните мечти… Тя познаваше онази битка, чувстваше се дълбоко свързана с тази битка и в своя живот. Беше поела бремето на много драми заради онези хора и онези времена. Тези хора и тяхното време бяха причината за множество самотни пътища.

В семейството тези чувства несъмнено важаха не само за Танте Тилда. Тези, които не можеха да стигнат до хората от мечтите си и не можеха да се впуснат в игрите им, знаеха много добре, че животът с лъжи води до тежки нощи и душевни мъки. Дали Жулиет затова се отнасяше така към това завръщане, породило различни чувства у всички от семейството? В края на краищата всички ние вече се бяхме опитвали да намерим убежище при друг, чужд човек, за да се предпазим. Жулиет го осъждаше, задето не се беше адаптирал след всичките тези години в Лондон. Освен това мосю Робер не бивало да се връща в Истанбул в такова състояние, трябвало да приеме живота в Лондон в новите условия, нямал право да разклати образа, който бил създал във въображението на някои хора; трябвало да носи отговорност за себе си до края на своя живот. Казано другояче, както за Жулиет, така и за мосю Жак понятието за отговорност имаше голямо значение предвид живота на онзи авантюрист. За нас неговите преживявания несъмнено бяха свързани с различни асоциации. Независимо от различните оценки и понякога противоположните възгледи в крайна сметка все пак се оказа, че мосю Робер, животът му и разказите за него не оставиха никого равнодушен. Кой от тях бе истинският? Днес отговорът е не по-лесен от тогава. Според мен всеки имаше своята представа за мосю Робер, когото разбираше, представяше пред себе си и пред другите посвоему. Сякаш това бе съдбата на хора, които както в приказката тръгват, потеглят на път и отиват някъде. Той съумя да съживи у всекиго различна представа за себе си. По мое мнение в онези тежки дни, освен измамните надежди и мечтите му, отдавна надхвърлили обичайните времеви рамки, го поддържаше това чувство, по-точно този малък триумф, който не можеше да сподели с никого. Сякаш и днес го виждам как с тъжната усмивка от онези дни изживяваше този триумф в онази далечна хотелска стая. Още веднъж в онази хотелска стая, в онова фалшиво убежище, когато с все сили се мъчеше да се вкопчи в онези измислени моменти, картини. Още веднъж… Както винаги в такива мигове времето спира… Как няколко месеца след завръщането си в родния Истанбул, се приготвя пред огледалото за вечерта на Песах, която у семейство Вентура се празнуваше след големи приготовления и с малки вълнения… Как старателно се избръсва, реши и облича… Едно време, когато беше искал да превърне онези вечери на Песах в истински празник, тържество, след като години наред в далечната страна, в друга култура, на хиляди километри от семейството неизменно бе страдал от липсата на Песах… За да събере отломките на миналото… Отломките на миналото с надеждата да ги докосне още веднъж за една вечер, да ги събере безмълвно или заедно с незабравимите гласове… Откъде, през кой процеп на вратата бихте могли в такъв момент да погледнете към един човек?

Картината в Канлъджа

Това, че реших да издебна мосю Робер в онази хотелска стая насред дългото му завръщане, тъжната му радост, може би имаше нещо общо с желанието ми да обединя фрагментите от неговия живот в друг разказ, моя разказ. Така щях бавно да се приближа до нашия разказ, а онова време постепенно щеше да стане и мое време. Онова време щеше да стане и мое време… Съвсем бавно… Тъй като във въображението ми възникваха картини. Онези изречения ми разказваха за мъж, сновящ безспирно из тази стая: Пак бе самотен. Пак, въпреки че имаше семейство, за което бе копнял толкова много години, което бе смятал за своето последно убежище, бе самотен. Самотен… Както в Лондон преди година, вечерта на Песах, която след трийсет и петте години там за пръв път отпразнувал отделно от жена си. Онази вечер прекарал с двама свои близки, които също от години живеели в града като изгнаници; единият бил от Казабланка, другият пък от Истанбул. С двама приятели, които му били останали след толкова време, които не го били изоставили, на които вярвал, че наистина може да се довери и които му допадали… Дали действително постъпил правилно, като ги изоставил заради семейството си? Двама души, които били готови да постоплят живота му, може би последните му години с присъствието си. Той обаче знаел, че те проявявали разбиране, познавали различни страни на живота. Когато пожелаели, можели да се облегнат на онези нощи и да възобновят срещите. Фактът, че те, свикнали да използват и най-дребния случай като повод за малко празненство, в последната си вечер не организирали прощално парти — дали това не бил знак, че пак, и то в най-скоро време, възнамерявали да се съберат отново? Не се заблуждавал, задето смятал двамата за приятели. Не се заблуждавал поне в избора на хора и в погледа си върху тях.

Не само за куп пари бил признателен на Инджиля ханъм, която с някои страни на поведението си му напомняла за Истанбул и която сега бил оставил толкова далеч оттук; пари, които взел, бил принуден да вземе назаем в най-непосилното време. Освен това й бил признателен и за някои моменти, за които не му било толкова лесно да разкаже на другите. Няколко момента, които го обвързали с живота, които му попречили един ден призори да тръгне по път без връщане назад. Това, че в огромен град, поглъщащ човек, по всяко време на деня и нощта с всякаква молба можел да потропа на вратата на малкото жилище, където в онези тежки времена бил посрещан най-сърдечно и се чувствал желан гост — това наистина било неоценимо. Колкото до парите… Инджиля ханъм никога не му напомняла за тях, но той носел отговорност за тези дългове, при всички положения щял да изплати тези дългове. При всички положения привлекателните бизнес идеи, които предлагал на други, на „новите хора“, рано или късно щели да събудят интереса им. Освен това всичко било въпрос само на около две-три хиляди английски паунда. Тези дългове щял да изплати, да, непременно. Щял да ги изплати, и то по начин, отговарящ на добрата му репутация. Без съмнение и Инджиля ханъм знаела това. Ненапразно били изживели тези стари незабравими дни. И двамата произхождали от отдавна минало, съвсем друго време, чиито свидетели били вече изчезнали. Тя била не само добра приятелка, но и вдовица на приятел и ако може така да се каже — „спомен за приятел“. „Сувенир“ от неговия приятел Хуго Фридман, който изживял своята „лондонска авантюра“ много по-различно от мосю Робер, в малки стаи, с малки мечти… Помнел. Тогава, когато живеел в Лондон, често си кореспондирали, няколко пъти сядали заедно и дълго разговаряли. Тогава Хуго и младата девойка с красив певчески глас се отправили на дълго и мъчително любовно пътешествие. Тя била от Канлъджа. Историята на двама души от различни култури, тя туркиня, той евреин, била забранена в този регион. Робер знаел, че тези забрани прокуждали някои хора и ги изпращали в принудително изгнание. Станал бил непосредствен свидетел на някои разочарования и заминавания. Младата девойка, която търсела песните си на едно от най-красивите крайбрежни места в Истанбул, и младият мъж, който никога не могъл да намери истинското си семейство, в онези писма били още в самото начало на пътя. В този Истанбул те тъкмо правели първите крачки към малкото си изгнание. Първите крачки към малкото си изгнание или към живота, който щели да изберат… Докато, преизпълнени с възбуда, изживявали неговата потайност по всички кътчета.

Мосю Робер бил приятел на Хуго от гимназията. Общите преживявания придали на дружбата им особено емоционално значение. За да опишем по-точно някои неща, трябва да видоизменим леко изречението: В онова училище мосю Робер бил единственият приятел на момчето, което нямало истинско семейство. Това момче предпочитало да наблюдава съучениците си от разстояние и да стои настрана. Хуго произхождал от известна заможна фамилия, която обаче все повече се разпадала и полека-лека изчезвала. Бащата на тази коравосърдечна фамилия, чийто крах се подготвял отдавна, бил деспот, фустопоклонник, алкохолик и не мислел за нищо друго, освен за печелене и харчене на пари. Майката, така да се каже, не ставала от игралните маси. Момчето ходело у приятеля си, вероятно надявайки се да прекара поне няколко часа сред топлината на истински дом. В семейството му се вечеряло по ресторанти, локали, казина. Най-важната причина за сближаването, за близкото приятелство с Робер навярно били топлите домашни ястия. На тези вечери доверявали един на друг най-големите си тайни. Веднъж Хуго казал, че е сляп с едното око, че всъщност бил роден само с едно зрящо око. Не му личало външно. Споделил още, че не се притеснявал от този белег или недъг. Откакто се помнел, било така, изобщо не можел да си представи нещата другояче. Причината за умишленото му дистанциране от околните трябвало да се потърси в неговата дълбоко наранена, дори помрачена душа, плод на тази различност. „Сигурно съм заченат в една от безпаметните пиянски нощи на родителите си. Дължат ми едно око, само че така и не платиха дълговете си“, казал Хуго онази вечер. Въпреки цялата естественост, състоянието му имало значение за него, усещало се и че се гневи. Гневът бил насочен на първо място срещу родителите му, заради които се появил на бял свят с този дефект. После казал с лека усмивка: „По този начин се научих да наблюдавам по-добре околния свят“. Тогава успял да проникне само толкова в света на своя приятел, на единствения си приятел.

Дали Хуго действително бил способен да вижда по-добре отдалечените от него хора? Робер не си спомнял кога Хуго срещнал зеленоокото момиче от Канлъджа — Инджиля ханъм. Сега си спомнял само, че човекът, който наблюдавал света, своя свят с особен поглед, трябвало да изведе докрай голяма вътрешна борба. Тук внезапно изпитали на свой гръб наличието на семейства, което играело ясна и недвусмислена роля при такива връзки. Тук трябвало да се заплати цена. По различни причини и двете страни трудно приемали връзката им. Впрочем подобни истории били познати и тогава се срещали по-често. Такива истории имало почти в цял свят, с различни думи, различни картини, ала винаги завършващи с бягство или поне с готовност за бягство. Въпреки основните съвпадения обаче от определен момент нататък всеки изживял собствената си история. Те рискували да прекрачат границата и заедно с цялата си самота и изоставеност да влязат в своя разказ. Като избягали в Лондон…

Тогава и мосю Робер бил в Лондон. Бил се запознал с Лола и полека-лека хлътвал в живот, от който нямало измъкване. И той чувствал, че е на прага на голяма авантюра. Те търсели ново семейство, своето семейство. В Лондон, който познавали по снимки от ученическите си години като далечния град на своите мечти, ги събрала сходна съдба. Сходна, не е погрешно да наречем съдбата само сходна. След като били дошли в този град с усещането за бягство, или пък с надеждата да осъществят мечтания си живот, с времето приятелството им щяло да придобие друго измерение, тъй като щели да направят други крачки в други посоки. Хуго отишъл в чужд град с жена, която била чужда там, за да забрави ада, преживян в дома си в Тепебашъ, и дръзнал да изгори почти всички мостове след себе си. Това естествено бил протест. Протест, който само малцина разбрали наистина и преценили правилно. Бил най-големият протест в живота му. Единствено така можел да накара другите, хората, които виждал като други, да забележат съществуването му. Поел на път, решен да остави родителите си в собственото им блато и се надявал да не ги види никога повече. И желанието му да не види баща си се сбъднало. Майка му обаче дошла няколко години по-късно в Лондон. След четирийсетгодишен брак се разделила с мъжа си. Синът й много добре разбирал защо е отхвърлила мъжа, с когото делила живот, пълен с грешки, и се почувствал задължен да изрази това разбиране. Била се отказала от хазарта. Причината за това не можела да каже даже на сина си, когото чувствала все по-близък и смятала за единствената опора в живота си. За което трябвало да плати висока цена. Вече не играела, но в замяна пиела много. Носела на алкохол доста повече от други хора и никога не се напивала или, както сама казвала, въпреки всички усилия не можела да се напие. Може би вземала и наркотици. Но дори Хуго не се усетил в дните, в които бил много близък с нея. В онези дни двамата гледали града с различни очи. Понякога излизали да пийнат по нещо насаме и да разговарят дълго. В тези споделени моменти и Инджиля ханъм проявявала голямо разбиране, въпреки предишните обиди. Изминали били години, всеки бил простил на всекиго и освен това бил започнал да разбира и да вижда. Годините заличили и болките от сътресенията. Той знаел, всеки се опитвал да намери, да опознае изгубеното време и изгубените с времето хора. Ето защо споделените с майка му часове, тези първи споделени часове били толкова важни за Хуго. Още повече като се вземе предвид, че чрез тези закъснели крачки можели да се опознаят по-добре… За тази цел били кафенетата, киносалоните, ресторантите и най-вече дългите вечери и закуската в онова малко жилище. Така отминавали техните лондонски дни. В онези дни Хуго намерил щастието си и виждал, че това закъсняло сближаване осмисляло по съвсем различен начин вътрешната му тъга.

И един ден се сбогували завинаги. След като прекарала два месеца в Лондон, майката на Хуго му казала: „Стига толкова“ и се върнала в Истанбул, където месец по-късно тихо и кротко починала в болницата в Балат. Новината стигнала до Лондон в обикновено писмо. Писмото било от непозната, която не посочила името си. Сметнала за правилно да се представи така. Искала да каже на Хуго само, че споделила последните дни, последната болнична стая с майка му. С писмото изпълнила дълга си. Опелото било минало. В случай че желаел, можел да направи необходимото в лондонска синагога. Майка му не пожелала да го извикат. Това било последното желание, което успяла да изрече малко преди смъртта си. Синът й щял да разбере причината за такава раздяла. В този момент Хуго бил проникнат от топлота. Топлота, която за кратко отнесла тялото му от града, който бил избрал и в който живеел от години, на друго място… Не заплакал, не можел да заплаче. Не изпитвал потребност да заплаче. Въпреки всичко, което били изживели напоследък, помежду им все още имало непреодолима дистанция и отчуждение. И все пак бил сбъднал това нейно очакване. Много добре разбирал, че след всичките им раздели не го повикала в Истанбул за раздяла, която можела да стане доста банална. Това бил един от моментите, в които се срещнали в истинския смисъл на думата, макар преди това да живеели в различни времена, на различни места. Веднъж вече бил изживял такава среща. Майка му седяла срещу него, съвсем близо. Казала, че смъртта не била много далеч. Не била болна, нямало видимо неразположение, но знаела това, била чула „гласа“… Станало по време на един от техните дълги алкохолизирани разговори. В този момент някакво предчувствие досегнало душите им и те трябвало да го превъзмогнат. Говорел с жена, която искала да бъде сама в мига на смъртта. С жена, която искала да остане сама или с чужди хора, които не познавали дотогавашния й живот и не й напомняли за миналото. За други възможности по поетия път вече не й се мислело, а това, което се криело по пътя, вече не й се гледало. Достатъчно спечелила, че стигнала дотук заедно със сина си. На летището пъхнала петдесет паунда в ръката му и казала: „След смъртта ми иди и играй с тези пари заради мен. Вглеждай се в лицата на хората. Аз ще бъда там“. Това било единственото наследство на Хуго от тази жена, която била пропиляла живота си в преследване на много различна мечта и която била близо до него единствено от време на време. Вечерта, след като получил писмото, телефонирал на Робер и казал: „Робер, трябва да играя заради майка си. Заведи ме на най-доброто място, което знаеш“. Тази вечер разказал всичко, което се било случило, което бил преживял през последните месеци.

На масата на рулетката Хуго не спирал да се вглежда в лицата на хората; тази вечер се стараел да ги гледа. Уловил в тези лица безподобна потисната възбуда. „Има и още нещо — казал Робер на Хуго. — Но за това се изисква майсторство, та по начина, по който крупието хвърля топчето, да отгатнеш на кои числа да заложиш.“ Хуго обаче нямал подобна мечта. Това щяла да бъде първата и последната нощ, в която щял да отиде в казино, за да играе. На първо място било малко тържество, лично възпоменателно тържество. Помислил си, че майка му би желала да седи там, на игралната маса. По всяка вероятност нямало да се чувства чужда сред тези хора, би могла да бъде едно от тези лица. Но всичко се изчерпвало с това. Амалия винаги искала от сина си да я нарича само по име както приятелите й. Тази Амалия, която твърде късно се появила пред Хуго като майка, платила висока цена за един порок, за съблазните на порока, без да избяга от отговорност. Петдесетте паунда, които дала на сина си, преди да замине за Истанбул, за да ги проиграе вместо нея на любимата й игрална маса, били последните й спестявания. Хуго бил далеч и щял да остане завинаги далеч от този свят. Тази отдалеченост се проявила и в други неща. Не бил играч по природа. Предвид онова, което бил изживял или би могъл да изживее, никога не рискувал с голям хазарт. Най-големият му риск навярно бил отпътуването с Инджиля ханъм за друг град, друг живот. По всяка вероятност не би предприел тази опасна игра без присъствието, подкрепата и насърчението на своята любима. По тази причина и след установяването си в Лондон не навлязъл както Робер в света на големите сделки, изкарвал прехраната си, или ако се погледне от друг ъгъл — изхарчил живота си като преводач на търговска кореспонденция в голяма международна фирма. Според изискванията на тогавашното време минавал за ценен сътрудник във фирмата. Освен английски знаел добре немски и френски. Италианският му бил нелош. За него всеки от тези езици бил символ на бягството в друг живот. Символ на бягството в други животи. Но тук била и неговата граница. Не я престъпвал. За него нямало нищо отвъд малките му мечти, малките мигове и писмата, които го отвеждали много далеч в други разкази. Нищо, освен мечтите, миговете, писмата му и Инджиля ханъм, която му останала вярна дори след смъртта… Нищо, заслужаващо да се спомене…

Хуго през цялото време осъзнавал, че тази жена е напуснала заради него живота си в Истанбул, което обаче никога не му припомняла. Неизменно била негова любима, приятелка, спътница в живота. Онова, което му подарявала, не било само от вярност. Като се вземе предвид от какво се отказала заради това бягство, бягството на двамата, излиза, че това била и история за всеотдайност. Инджиля ханъм била от хората, които можели да изгорят от любов, но по-важното било, че сама избрала своя живот, вместо да се задоволи с онова, което й се предлагало. Това била една от историите, в които човек — както във всички истории за истинска всеотдайност — можел да превърне загубата в печалба. Свидетел на това бил Робер. Той бил ценен свидетел, понеже, от една страна, имал предостатъчно поводи да наблюдава живота на двамата във всяко отношение, във всички аспекти, а от друга — понеже не бил срещал такава жена в никоя от житейските си фази. За да разберем правилно нейния път, трябва да сме запознати малко по-добре с условията за живот, които Инджиля ханъм заменила за другия живот заради този романтичен младеж, към когото била и останала привързана до полуда. Робер не забравил разказаното от Хуго.

Докато следвала в държавната консерватория, Инджиля ханъм се радвала на възхищение както заради гласа, така и заради хубостта си. Не само сред състудентите, но и сред преподавателите имало такива, които й предричали съвсем различен живот. В нейно лице виждали новата Сейян ханъм[1]. Светът на тангото бил готов да я приеме с отворени обятия. Който я познавал тогава, я помнел дълго. Във вечерите, когато пеела песните си в крайбрежната къща в Канлъджа, целият Босфор ехтял. Някои дори идвали с лодки да я слушат тайно. В часовете, когато репетирала, когато пеела песните си може би заради друг живот… Знаело се, че репетирала редовно, а и по кое време пеела, което показва колко сериозно се отнасяла към работата си. Къде ли отнесли със себе си онези напеви слушателите в лодките или по прозорците на съседните крайбрежни къщи, които безмълвно търпели своите съдби и истории? Този въпрос, който Инджиля ханъм навярно сама си задавала в по-късните години, може би й върнал някои картини от хиляди километри.

Няма никакво съмнение, че много важно място сред тези картини било отредено на баща й, който се отнасял сериозно към всяко задължение и защитавал с всички сили идеята, че за хората, умеещи да живеят, различните епохи всъщност „се затваряли в същите епохи“. Шамил Шюкрю бей, който заемал посланически пост в много чужди страни, имал солидно образование и се придържал към максимата, че времето трябва да се използва добре. Според него стойността на даден човек била резултат не от добрите намерения, а от постигнатото, осъщественото. Перфекционизмът му бил плод на това, че приемал работата като житейски дълг. Същото схващане насадил и у дъщеря си. По този начин Инджиля прекарала важна част от детството и младостта си в европейски градове и се научила на дисциплина. Френски, английски и испански говорела почти като майчин език, там получила и първите си уроци по пиано. От всички градове най-обичала Мадрид. Летните месеци често прекарвала в крайбрежната къща в Канлъджа, която майка й наследила от своя татко паша. Майката била художничка. Не се чувствала щастлива в никой от градовете, в които трябвало да пребивава като съпруга на посланик. Починала още млада, а именно на четирийсет и осем години. Инджиля тъкмо била навършила шестнайсет. Много плакала и се чувствала самотна и изоставена. Тогава осъзнала какво означава, че някои хора няма да се върнат вече, все едно колко копнееш за тях. Били бурни, болезнени времена. Занемарила работата, приятелите си, всичко, на което се крепял всекидневният живот. Предприемала дълги излети и се опитвала да разбере малко по-добре картините на майка си.

Като се кажело работа, тя съумявала да държи себе си под строг контрол. Ала когато у нея възниквали силни чувства, просто се оставяла на вихъра да я грабне и отнесе на непознато място. В това отношение Инджиля приличала на майка си. Един ден тази черта от характера й открила пътя за едно от най-важните решения в живота. С Хуго се запознала на гости у приятели. Тогава била на деветнайсет. Срещали се, разговаряли и излизали на дълги разходки. Един ден решили да се махнат, да продължат пътя си заедно. В деня, в който напуснала крайбрежната къща, за последен път погледнала картините на майка си. Пред автопортрета, който много обичала, прекарала цели часове. Зад тъжния поглед видяла усмивка, която не била забелязала дотогава. Погледът на майка й се усмихвал, сякаш искал да каже: „Иди, иди колкото можеш по-далеч. Постъпваш правилно“. Този поглед улеснил много заминаването. Тогава благодарение на този поглед се натъкнала на друга история, която не можела да разкаже на никого. Затова и не променила своето решение, въпреки баща си и чичо си — държавен секретар, въпреки леля си, която в съответствие с унаследените ценности не познавала в живота нищо по-примамливо от това да меси хубаво тесто, да свива лозови сарми, да бродира и да отглежда деца, въпреки двете лели, които били истински майсторки в това да представят за изрядни пред другите провалените си бракове, накратко: въпреки всички роднини, които се сетили за нея и поискали да й го внушат. Още по-важно обаче било, че безрезултатни останали и молбите на преподавателите й, които не искали да изгубят такава многообещаваща студентка.

Преживели тежки, много тежки времена. През първите години в Лондон Инджиля ханъм давала уроци по пиано, но не пеела. Навярно песните, които била оставила в друг град, в друг живот, все бродели вътре в нея. Ала когато дните влезли в нормалното си русло, постепенно пожелала да сподели и старите си песни с приятелите и най-близките съседи. Тогава Робер се запознал с този красив глас, който пренесъл спомени от миналия в новия живот. Този глас не само пеел красиви песни, но и затрогвал душата на човек и го отвличал в друг свят.

Инджиля ханъм била добра готвачка. Приготвяла изискана кухня. Виждала в добрата храна частица култура, нещо повече — обогатяване на живота. Освен това знаела, че измежду околните имало хора, изгубили топлото си ядене, мястото си в живота. Навярно оттам идвало старанието, с което се отдавала на кулинарното изкуство… Какво не би дал Робер, за да отиде сега там, да изпият заедно по чаша вино, да се опитат да изживеят още веднъж онези моменти. Какво не би дал, за да замине там заради онези дни и за да разговарят, разговарят, разговарят… Сигурно щяла да се облече много красиво и да приготви вечеря като за малък празник. Бялата си коса носела дълга и никога не я боядисвала. Навярно знаела колко добре й стои кок. Обръщала внимание и на най-дребните детайли в облеклото си, от шнолите до пръстените, които слагала в зависимост от значението на деня и всеки от които отразявал отделна фасета от личността й. Имала много пръстени, всеки от които, скъп или не, криел различен спомен, различно значение. Защо имала толкова много пръстени и защо тези пръстени заемали толкова важно място в живота й? Така и не я попитал, не пожелал да я попита. В края на краищата всички ние имаме нужда от нашите малки тайни, нашите безшумни, тихи бягства. Едно било обаче сигурно: въпреки всички възможни и разбираеми бягства тя щяла да превърне съвместната вечеря по този повод в красив малък празник. В малък празник, но по-точно казано, към празника и към приготовленията за него щяла да добави ново поетично значение, а именно: човешка сърдечност, и така да се съобрази с потребността на един човек да намери убежище при друг.

Затова и след смъртта на Хуго Инджиля ханъм запазила някои еврейски обичаи и така с течение на годините изживяла докрай строго лични чувства и премислила някои неща в живота си, които трудно можела да назове и изрече. И това бил може би друг начин за вътрешна привързаност към мъжа, когото обичала през целия си живот. Тъй като сега толкова копнеела за него, била още по-сигурна в това. Подготовката за вечерта на Песах свидетелствала, че досегът до една безкрайна любов придавал особено значение на тези празници. Погрижила се за задължителния безквасен хляб и приготвила бюрек с праз. Оставила на него да донесе само виното. Както по-рано… За да му припомни наново, че в отдавна отминалите времена бил джентълмен. Не отблъснала този подарък. Макар че тогава имал съвсем малко пари, донесъл две бутилки много скъпо френско вино. Инджиля ханъм заслужавала много повече, ако се вземели под внимание старите времена на нейното приятелство. Тя поне можела да разпознае проявения финес. Радостното й лице при вида на вината издало, че е впечатлена. Двамата се срещнали. Удало им се да се срещнат още веднъж в този свят на нежност, за който не можели да разкажат на мнозина.

[1] Голяма изпълнителка на забавна и популярна музика през ХХ век в Турция. — Б.пр. ↑

Казабланка на мосю Тахар

В онази вечер там бил и мосю Тахар, който години наред живял под наем в малкото жилище на Инджиля ханъм на „Еджуеър роуд“ и разкрил само някои тайни от миналото си. На драго сърце участвал в малкия празник, чието дълбоко значение осъзнавал. Двамата мъже се разбирали много добре по време на своите чести, респективно неизбежни срещи, въпреки различните предпочитания в живота си, а ако се вземат под внимание взаимоотношенията, диктуващи техния живот, в крайна сметка излиза, че са умеели да ценят това удобно и за двамата приятелство. Гледали един на друг като на „авантюристи“, носещи различните си съдби с различни нагласи. Странно, но, изглежда, най-силно усещали това, докато с часове играели безике[1]. Нямало нужда от обяснения. Някои неща си идвали на мястото, без да се изговарят. Нещо се усещало, изживявало се като напълно естествено. Който бил толкова мъдър, че да се задоволи с това, да спре на точното място по пътя към другия, да не иска да променя хората, да одобрява живота си, стила си на живот с всички фасети и чувства — за него това било дори предостатъчно. И все пак не бива да сме несправедливи към мосю Тахар. Това, което разказвал за миналото си по време на съвместните им часове, за затворен човек като него не било никак малко в сравнение със споделяното с други. Макар че предпочитал да държи част от миналото си забулено в мрак, когато се нанесъл в малката стая на „Еджуеър роуд“, се представил за бивш марокански журналист. Бивш марокански журналист… Винаги се стараел да изглежда като човек с идентичност от Казабланка. И бездруго със своята елегантност, със своите според някои хора твърде „премерени“ движения, с неизменните слънчеви очила и с бастуна, приличал не толкова на пенсиониран журналист, колкото на шпионин, който след успешно изпълнена задача по неизвестна причина бил пратен в изгнание в този град. Така все още изживявал своя мит за Казабланка, който му прилягал. Че имал нужда от слънчеви очила, защото дневната светлина дразнела очите му, или от бастун, защото понакуцвал — тези обяснения били за пред хора, които преценявали другите от пръв поглед. За мосю Тахар обаче неговият външен вид имал и друго значение, както за всеки, изживял приказка. Онези, които донякъде го познавали, можели да провидят през това лице.

Лицето на мосю Тахар можели да опознаят само най-близките му Според него само малцина са могли да видят това лице. Само малцина са могли да изживеят с него пълноценни дни. Това със сигурност важало и за хората, които в миналото бил оставил зад гърба си някъде в далечната страна. Хората в далечната страна… Как възприемал тази отдалеченост от Лондон? Какво ли извиквал в съзнанието му Лондон в осветения мрак, с изпълненото с гласове дълбоко безмълвие, в бавно отминаващите нощи? Ако вземем под внимание каквото знаем и каквото сме научили, излиза, че този въпрос има съвсем прост отговор. Мосю Тахар работил години наред като кореспондент на — по думите му — най-четения вестник в страната си и като се пенсионирал, решил да остане в Лондон. Открил похвалната способност да разчита само на себе си и да живее с малко пари в чуждия град. Фактът, че се срещнали, се дължал на необяснимата сила на случайността.

Две години след смъртта на Хуго Инджиля ханъм решила да предприеме малка промяна в жилището си и да даде една от стаите под наем, от една страна, за да усеща по-малко самотата, а от друга — с надеждата да си докарва пари за някои „дребни радости“. Била обаче крайно предпазлива при избора на своите „гости“. Не всеки срещнат получавал разрешение да прекрачи прага на жилището й.

В онази стая живяла първо антроположка от Бразилия. Била хубава жена с привлекателен тъмен тен, която била завършила школа по самба и задълбочено изследвала танцовите форми в различни географски ширини. Всъщност имала докторантска стипендия в Оксфорд, но известно време провеждала изследванията си в Лондон. Никога не било ясно кога и къде ходела и по кое време на деня или нощта се връщала в стаята си. Жената се казвала Дина. Понякога на сутрешна закуска разговаряли за своите „страни“. Един ден, около година след като се нанесла, се влюбила в един от преподавателите си по степ и се преместила с него в Ливърпул. Не след дълго съобщила в писмо, че се омъжила и се налагало да прекъсне работата си за продължителен период. Благодаряла. При един от разговорите на закуска неочаквано си била изяснила нещо. Инджиля ханъм не знаела какво в кой разговор й въздействало толкова дълбоко. Въпреки че не знаела какво си била изяснила, запазила за Дина малък мил спомен. Това преживяване подхождало на човек като нея, който не бягал нито от по-раншния, нито от сегашния живот. Малък мил спомен… Доколкото си спомняла, кореспондирала си с Дина, макар и не често. Макар и не често, били решили да показват една на друга своите животи иззад думите си, две жени, избрали обичта от далечно разстояние, само от далечно разстояние, може би като майка и дъщеря, кой знае…

След Дина в онази стая живял равин реформист от Ню Йорк на име Исак Якоби. От него Инджиля ханъм научила най-хубавите еврейски вицове. Години по-късно щяла да разбере още по-добре скритата в тях житейска мъдрост. Исак Якоби пристигнал в Лондон „да оправя нещо, свързано с чичо му“. Подробностите са маловажни, важното всъщност в нейните очи било самото събитие — че съумял да замине за друга страна заради един човек. Най-голямата му мечта била да отиде в Швеция и да изиграе сам себе си във филм. Един ден щял да замине за Стокхолм, за да осъществи това намерение, след като подобно на Дина живял близо година в онази стая. На раздяла казал: „Трябваше да послушам баща си и да се науча да свиря на цигулка“. Тогава бил около четирийсетте. Много години по-късно пристигнало писмо от него. Бил осъществил плановете си. Филмът, в който играл, обиколил света. Смятал, че си бил намерил място близо до родината. Да се жени обаче не възнамерявал. Понеже се нуждаел от още много време, за да продължи образованието си.

Това били първите гости на Инджиля ханъм. Мосю Тахар дошъл по-късно. Тъй като говорел малко, бил учтив и наблюдавал околните и живота си с други очи, за кратко си извоювал важно място в очите на обитателите на този дом. Не задавал излишни въпроси, а и правел впечатление на човек, който не желаел да му задават излишни въпроси. Предпочитал да се крие зад тайната си. Даже когато пиел от домашната вишновка по време на партия безике, не променял държанието си. За разлика от другите гости останал дълги години в онази стая въпреки това… А когато денят настъпил, жилището на „Еджуеър роуд“ се било превърнало за тримата в убежище, в „гнездо“ далеч от големия град. Там в часовете, които си подарявали взаимно, дори не се налагало да разговарят за чувствата си. Имали пространство, в което се чувствали радостни и щастливи. Стигало им да вдишват това пространство и да знаят, че нямало да го изгубят. Може би затова се научили да оставят миналото на спокойствие. Така, както и те просто трябвало да живеят дните и нощите си. Вярвали в това от душа и сърце. Тази вяра навярно била най-голямото постижение на приятелството им.

Мосю Тахар пътувал два пъти в годината за Казабланка, където бил роден и отрасъл. Оставал там десет до четиринайсет дни и се връщал, след като видел още веднъж „необходимото“. Нямал много за разказване за тамошните улици и плажове. Може би казвал: „Времето беше малко по-горещо май“, но нищо повече. Намиращото се извън тези граници принадлежало на него, само на него. Онази вечер на Песах бил с тях. Току-що се бил върнал от пътуването. „Този път съм капнал от умора. Съвсем остарях вече — казал. — Това май беше последното ми пътуване. Казах го и на хората там. Разбраха ме. И бездруго винаги са се мъчили да ме разберат и да ми позволят да живея, както си искам. Може би там е и същинският проблем: това беше тайното им отмъщение; майсторски ми отмъстиха, като не реагираха. Просто ме оставиха сам-самичък…“

Онази вечер поискал да пие повече вино, отколкото друг път. Не се затруднил да схване смисъла на „празника“. Прастарата история за похода към обетованата земя преди хилядолетия не му била чужда. Откъде идвала тази близост? Макар да бил избрал да е невярващ, бил прочел много религиозни книги. С други думи, можел да види от друг ъгъл как вярата формирала мирогледа на хората в определени страни. Затова и можел да изтълкува някои неща по-добре от Инджиля ханъм, например събитието, което от векове възпоменавали на различни езици и със сходни чувства във вечерите на Песах. Личало, че в детството и юношеството си бил получил солидно религиозно възпитание. Относно значението на Корана за съвременния човек имал много интересни, много лични интерпретации, които разклащали много предразсъдъци. Същото важало за Тората и Талмуда. Ислямската мистика приемал като дар за хората, чиято велика поезия трябвало да се открие. Известно време се интересувал и от Кабала. Знаел и малко староеврейски. Всичко това се дължало на дългите читателски приключения в стаята му. Онази вечер обаче, в един от онези часове, когато си припомнял, отпивайки от виното, пожелал да разкаже на другите една от своите много стари истории. По улиците на Казабланка, във времето, когато хората можели да живеят заедно въпреки всички религиозни различия, историята просълзявала един или друг… Някой там му бил казал, че трябва да сме силни в живота и че можем да стигнем до нашия Бог само ако се борим със своето „аз“ и с онова, което ни е било дадено, или ако потърсим онези неща, от които сме били лишени. За едни вечерите на Песах означавали, че в името на живота още веднъж се вземало решение, засягащо други хора, за други — че на някои хора още веднъж бил показан пътят за друга страна… Дали така било по-лесно да се разбере животът му в Лондон? Дали това обяснявало вечната пристрастеност към Казабланка и същевременната му отчужденост? След тази вечер мосю Тахар нямал вече възможност да отговори на тези въпроси. Това навярно бил най-важният разказ за него, който се осмелил да сподели с последните си приятели. Уви, за онова, което искал да каже, да си припомни тази вечер, било само в тези моменти. Онази вечер било докоснато само бегло кътче от живота му… Такова отношение към изживяното прилягало много добре на мосю Тахар. Което пожелал да скрие там, спадало към болките, за които не можел да разкаже, които бил принуден да търпи цял живот. Но нима всеки и бездруго не изживява болката посвоему? Нима бягствата не са тези, които разказват за нас, и то както на нас самите, така и на другите; бягства, които в различни времена може би имат различно значение и освен това обясняват някои мигове в живота ни?

[1] Вид игра на карти. — Б.р. ↑

Тези вечери можеха да бъдат изживени

Бягството онази вечер, когато мосю Робер се приготвяше за празничната трапеза у по-голямата си сестра, например се различаваше съществено от бягството година по-късно. Двете бягства станаха в същата хотелска стая, и то пред същото огледало. И при двете пътувания той бе отделил голямо внимание на облеклото си до последния детайл и се бе насладил до насита на своя триумф, подхранван от тайно чувство на мъст. При първото си бягство въпреки всички разочарования таеше нови надежди и въпреки цялата самота имаше воля за нов живот. При второто бягство, обратно, бе разочарован и разочарованието му се изрази в мълчание, разочарование, което най-вероятно щеше да му тежи до последните дни. Първия път мадам Роза беше още жива. Ако се вземе под внимание връзката между двамата и мястото, което по-голямата му сестра заемаше в семейството, излиза, че дори само това обясняваше всичко. Радостта от завръщането му още не беше посърнала. Втория път щеше да види, че беше много закъснял за това ново Утре, по-правилно: че не му беше позволено както досега да подхранва „постарому“ бляна си за възможно завръщане; всички играчки му бяха отнети.

Затова не искам да го видя още веднъж пред онова огледало, зает с приготовления за вечерта. Преди първата вечер на Песах след загубата на сестра си мосю Робер със сигурност бленувал за истинска истанбулска вечер. След толкова години поне за една истинска истанбулска вечер, която да му принадлежи… Започнал да се приготвя без желание за празник, на който трябвало да се демонстрира, че всичко е наред… Сякаш чувал глас, който го подканвал да тръгне на пътешествие. Това пътешествие щяло да бъде последното, което можел да подари на семейството си. Позвънил на Жулиет и й съобщил, че внезапно се почувствал зле и нямало да дойде на вечерята. Жулиет казала: „Разбирам… Ние сме си вкъщи. Можеш да дойдеш по всяко време“. След този кратък телефонен разговор легнал на кревата и огледал стаята, която щял да напусне и в която щял да погребе миналото си. Бил уморен. Тази стая щяла да бъде последната му стая в Истанбул… Отвън долитали гласове. Гласовете на живот, течащ в съвсем друга посока, които долавял от други разкази. Поискал „да се роди отново“ в онзи живот. В онзи живот, та макар и в последните си дни… Мястото, на което се намирал, било достатъчно да му покаже доколко бил сбъднал желанието си и докъде е стигнал. Тази стая щяла да бъде последната му стая в Истанбул…

В деня на сбогуването ни ми разказа подробно какво изпитал онази самотна нощ. Бил обиден, и то невъобразимо, неописуемо. Обиден не само от семейството си и града, който не го посрещнал, както си бил представял в Лондон, а също и на човека, който неизменно се налагало да бъде. И все пак, освен обидата в душата му се разляла и радост, породена от новото познание. Какво го очаквало по новия път, знаел или поне можел да предусети. Най-важното, видял, че може да превъзмогне хората, открай време останали глухи за живота му. Отговорът на Жулиет на отказа да присъства на празника бил: „Разбирам“. Разбирам… Една от фразите, изпразнени съвсем от смисъл заради всекидневната употреба. Била една от фразите, която използваме, на които се опитваме да се доверим, за да се защитим, за да изглеждаме по-категорични пред другите. Разбирам… След това кратка тишина… Но какво ли била разбрала наистина Жулиет? Вероятно както и другите си помислила, че не можел да понесе вечерта на Песах без починалата си преди няколко месеца без време по-голяма сестра. Повече не можела да му подскаже. В този момент у него се пробудила радост, която неочаквано го запознала с нов, друг човек. Този човек бил стигнал съвсем бавно до мястото, на което се намирал сега. Съвсем бавно, въпреки всички фантазии, без да вдига шум… Вече не можели да видят докъде е стигнал, по-точно: какво е постигнал. Бил ги задминал и усетил, че мястото му е другаде. На този човек трябвало да повярват. Да повярват, мислейки за други моменти, нощи, пробуждания, доколкото им позволявали техните граници… Мислейки за други моменти, нощи, пробуждания… За да могат да понесат по-лесно както мястото, на което искал да отиде, така и отминалите години… Той знаел как, с кого и още по-важно: с кои мечти трябвало да живее там, в онази последна страна. Може би затова онази вечер, когато тръгнал по истинския си път, му станало ясно, че трябва да си припомни още веднъж двете отминали вечери на Песах, онази самота или завръщането към себе си. С асоциациите, които будели тези вечери, изглежда, обобщавали живота му и го показвали в многобройните му фасети. Тези вечери навярно донякъде ознаменували и погрешните му крачки. Назад в паметта му, под различни маски, в различни картини, били запечатани най-вече две празнични вечери. Бил прекарал два празника Песах в други култури и региони на света, никой от които не бил негова родина…

Онази вечер в Лондон мосю Робер мислел за Лола, с която се разделил наскоро, но това все още не му се вярвало, Инджиля ханъм мислела за Хуго, който й завещал разказа за истинската борба за живот, а още повече за своите танга, които заради тази борба не могла да изпее, както желаела, мосю Тахар пък мислел за изгубените улички на Казабланка. По-късно се заприказвали за старите незабравими вечери на Песах. Докато се опитваше да ми сподели изживяванията си там, в онази хотелска стая, мосю Робер вероятно сам разбираше малко по-добре всъщност колко силно е привързан към своите приятели. Най-важното бе, че започна да ги възприема като най-достойните за доверие хора в живота си след преживяното със семейството си. Струва ми се, че изпитваше топло чувство и то го отведе до човешко място, за което не можеше да говори по всяко време, но за което навярно винаги бе копнял.

Може би затова поисках да му поднеса малък подарък, заради разказа за онази вечер. Малък подарък, при който, както и при всички истински подаръци мислех и за получателя, и за човека, срещнат по нов начин на място, от което бягството бе невъзможно. Като оставим всички чувства настрана, дали подаръците всъщност не отразяват донякъде нашите тайни копнежи? Мосю Робер остави след себе си някои загатнати картини, както от онази, така и от останалите вечери, които можех да интерпретирам до границите на своето въображение. Сега вече не съм разколебан от мисълта, че мястото, до което днес ме отведоха или един ден ще ме отведат неговите детайли и думи, когато ще съм способен да изживея тази история във всичките й измерения, би могло да се окаже ново, съвсем различно място. Всеки, който с добро и с лошо ме е подтикнал да открия своята „различност“, същевременно ме е научил да се доверявам на въпросите си въпреки всички опасности. Пътищата, по които преминахме през други хора, където това ни се удаде, са наши пътища, пътища, на които можем да бъдем самите себе си. В края на краищата в нашите крачки винаги бяхме себе си, такава бе житейската ни позиция. Стараехме се и да вървим по следите на нашите грешки, на нашите несподелени страхове и възможни лъжи. Затова още по-силно вярвам, че мосю Робер, който бе преживял грешки или недоразумения от различни перспективи, няма да възрази, ако заема друго становище в един от разказите, отнасящи се до него. Така подаръкът ще придобие друго значение, друго измерение. Чувството е сякаш се размножаваш или се прераждаш чрез думи.

Естествено, не мога да зная доколко онези, които бяха останали в Лондон след въпросната вечер на Песах и които бяха извървели дълъг житейски път, все още вярваха във възобновяването на своя съвместен живот. От разказите на мосю Робер зная, че мосю Тахар със своите обширни философски познания, усвоени в съответните дни, онази вечер, в която се чествало спасението от плена, късно през нощта говорил за робството и неговите исторически значения и форми. Колко вероятно било спасението от робството? Мосю Тахар така и не открил отговора на този въпрос. Каквото и да направим, каквото и да рискуваме, тъй или иначе никога не можем да се избавим от онова, което засяга лично нас и което сме оставили някъде зад гърба си. Дали било друг вид робство, когато тази вечер Инджиля ханъм поискала да разкаже за Истанбул, за морето, за толкова далечната крайбрежна къща и за розовото кисело мляко в Канлъджа? Защо не? Още повече че ако това било робство, Инджиля ханъм, доколкото разбирах, била от хората, способни да понасят много добре робството.

Затова веднъж в годината напускала последните си приятели, за да замине за Истанбул, и превръщала пътуването в малък ритуал, като например подчертавала необходимостта от него. Тъй като в летните месеци морето я примамвало… Тази привързаност била стара, а ключът бил скрит в глъбините на сърцето й. Като че ли онези утрини и вечери насилвали редица тайни врати. Истинските песни били останали там. Накратко казано, Инджиля ханъм винаги се връщала в своя Истанбул; неизменно искала да се върне там. Това не се променило и след като крайбрежната къща била отдавна съборена и на нейно място била издигната триетажна жилищна кооперация.

Инджиля ханъм ми се струва различна от другите хора, които срещнахме в други разкази и които се опитахме да изслушаме и разберем. Това е историята на човек, който гледа, може да гледа живота, своя живот от друг прозорец. Тук навярно се сещате най-вече за мястото на нейните песни, които не можела да изпее, да изживее, както желаела, в друга страна. Сякаш онази загадъчна страна копнеела и за други гласове, други миризми. Най-важното за нея в онзи климат било морето. Затова лесно се приспособила към новите условия и живеела в партерното жилище на новата кооперация. За нея светът не рухнал със събарянето на къщата. За нея на първо място било морето, да. Рано сутрин в летните месеци обличала черния бански костюм с червени, оранжеви и жълти шарки, намествала гърдите си, леко преливащи от подплатените чашки, и се потапяла в хладните води на Босфора. Стигало й вечер да пие на глътки анасонлийката си, да замезва малко с пъпеш, краставици и сирене и със замечтан поглед да изпраща корабите, отплаващи към Средиземно море. Това й стигало. Години наред съумявала да не робува на къщи или мебели. Навярно дълбоко в нея споменът за крайбрежната къща я поддържал жива. Навярно затова успявала да пренесе нейни отблясъци на новото място, понеже притежавала умението да се разделя безболезнено с предметите. Според мосю Тахар същинското й робство било свързано най-вече с миговете и чувствата, когато изживявала морето. Иначе защо обичала толкова корабите, отплаващи към Средиземно море? Иначе защо ходела в новата кооперация, нейното убежище на Босфора, в летните месеци както в детските и ученическите си години? Като че ли отговорите на тези въпроси, истинските отговори били изгубени някъде във времето. С други думи: и в този случай всеки трябвало да намери своя отговор на своя въпрос. Понякога ни се струва, че ненапразно сме изживели срещите с определени погледи и някои хора. В части от тази история обаче се забелязват и нови малки пътища, но и други въпроси, на които никога не ще мога да отговоря. Къде е отишъл бащата на Инджиля ханъм? Колко е живял в последния си град, с кого и как? Кой е уредил продажбата на крайбрежната къща? Кой е накарал да я опожарят и разграбят както в редица подобни случаи в Истанбул? Кои мебели, картини и предмети са останали невредими? Още колко време след това са живели отломките от миналото в къщата, която гледала към Босфора с друга фасада? Доколкото зная, Инджиля ханъм не хвърлила светлина върху тази тъмна страна от историята. Следите на тази тъмнина се откриваха в мълчанието на мосю Робер. Въпреки всичко, което делели, имало такива лични и недосегаеми моменти. Такива недосегаеми, по-точно — превърнати в табу моменти… За да живеят… За да оказват по най-добрия начин съпротива на изживяното… Сега, както ми се струва, се доближих малко повече до смисъла на тази позиция.

Да може да се обади на Лола

Онази вечер, късно през нощта Инджиля ханъм щяла да изпее едно танго. Старо танго, което не било оставено, изгубено в миналото… Всичко било вече „по-лично“ и всеки бил тръгнал на своето пътешествие. Била прощална песен… Прощална песен, която подхождала на смисъла на вечерта във всяка своя секунда, с всяка дума, всеки цвят и всяко евентуално асоциирано с него ухание… Потънали в кратко, дълбоко мълчание. Едва удържали мосю Робер да не се обади на Лола, която живеела съвсем наблизо в старата си къща. Спомням си. Когато разказваше какво е изживял в онези моменти на отчаяние, гласът му потреперваше, сякаш наново изживяваше болката от това, че не можеше да потропа на онази врата. Сети се, че беше изпитал същото чувство вечерта на Песах със семейството си. Да може да се обади на Лола…

А колко различно било всичко преди години, колко различно започнало, различно изглеждало или можело да бъде представено различно. Хората на онези маси още не били преживели онези смърти, не били принудени да се разделят въпреки всички отлагания. Мечтите още не били измечтани, радостите не били изгубени. Всички били други, всеки гледал другия с други очи, всеки виждал в огледалото, в своето огледало друг човек. Преди години, когато били отседнали с Лола в истанбулския Парк — хотел, не се чувствал на празничната маса като готованец. Всички гледали тях двамата. Бил преуспял, щял да преуспее още повече, поне така му се струвало. Вече бил герой, за когото всички говорели. Може би с телефонния разговор искал да припомни онази вечер на Лола, а с това и на себе си. После внезапно се усетил. В един миг, когато го хванало неподготвен, си изпатил от лице, което искал да забрави, да игнорира. Това била игра, всъщност онова, което били изживели там, наподобявало сцени от фалшива игра. Сцени от фалшива игра… Също както вечерта, когато претърпял толкова големи загуби… Както вечерта, когато бил посрещнат от семейството си като чужденец.

А години преди това… Отначало му завиждали за успехите; той наблюдавал отстрани. С неуспехите си по-късно изгубил своята среда и хората. И заради неуспехите вече не можел да се върне. Наказанието му било, че бил наблюдаван от различни места, с различни погледи. Наблюдаван на мястото, откъдето гледал към семейството си в далечината и където изстрадвал друг вид изгнание в този живот. Навремето донесъл скъпи подаръци на племенниците и племенничките, на сестрите си. Онази вечер обаче си разменили само спомени, изчерпателни разговори. За онази вечер успял да донесе само спомени и мечтите на онези хора, които бил принуден да остави някъде зад гърба си. Навярно затова онази вечер го развълнувала малко по-силно. Ала бил достигнал момента, в който бил чужд дори на малцината, които в тези тежки дни му протегнали ръка за помощ от другия бряг, от своя бряг или поне искали да се застъпят за него. Роза, Тилда, Берти… Те обаче съжалявали най-вече, задето не били успели да се реализират. Така множество чувства разширили, подхранили неговото положение на зрител. Ако вземем под внимание всичко това, излиза, че му е било изключително трудно да разкаже, да сподели с друг спомените си. Годините толкова ги били отчуждили… Да, сред тези хора се чувствал в изгнание. В толкова далечно изгнание, че не би могъл да стигне до сърцата на хората даже в най-тежките дни. Намирал се много по-далеч отколкото един зрител, отколкото един гост. Прокуден… Или се залъгвал, че е легендарен герой с фалшив живот, фалшиви градове, фалшиви улици, фалшиви къщи. В замяна изгубил онова семейство, за което в Лондон години наред мечтаел като за възможност. Накрая му останала само мечтата, възможността да има семейство…

Сега имам много причини да си припомня в подробности онази вечер на Песах и да я вмъкнем в друго време и друга история. Още веднъж, за пореден път всичко беше както повеляваха предписанията, традициите. Мадам Роза бе направила всичко, на което беше способна, за да подреди подобаваща за празненството трапеза. Присъствието на брат й тази вечер след дълги години в Лондон безспорно бе помогнало да придаде повече цвят и смисъл на подготовката. Голямото семейство отново бе заедно и разговорите отново се въртяха около живота, политическите процеси, красотата на традициите, еврейството, съдбата на еврейството, но най-вече около историческото и съвременното място на „избрания народ“. Мосю Робер зае мястото си на тази сцена. Думата му се чуваше; докато говореше, всички мълчаха и се опитваха да изразят посвоему възхищението си. Опитваха се още веднъж да достигнат един недостигнат и недостижим за тях живот само по път, подхранван от мечти, постлан с малко завист. Тъй като това беше лесно. Това беше лесно… За малките лъжи не се изискваше голяма всеотдайност. Те бяха задължителен елемент от драмата, в която участваха. Не пожалиха комплиментите си за неговия шик. Беше достигнал друго място, което всеки виждаше, искаше да види в негово лице. Може би и затова разговорите не постигнаха целта, подобно на други разговори там, не отведоха до очакваното място. Така че сега разбирам по-добре защо по време на късните часове на вечерята той сегиз-тогиз потъваше в мисли, безмълвно блуждаеше някъде далеч или се вслушваше във вътрешния си глас и незабелязано ставаше от мястото си. Това бяха само краткотрайни моменти. Моменти, останали при други в миналото, несвързани сцени от живота му, които бе съумял да вмести, да грабне със себе си в чуждо време… Не беше нужно да размишляваме много, за да разберем, че в онези моменти пребиваваше на място, което не можеше да сподели с никого. Например минута-две се взира в полупълната чаша вино пред себе си. Плъзна показалец по ръба на чашата. Беше една от чашите със столче, които се вадеха и внимателно, едва ли не с ритуални движения се слагаха на празничната маса само в такива специални вечери. Гласовете бяха замрели някъде… Може би Лола би могла да пие от тази чаша… Нещата около нас бяха неми свидетели, които криеха нашите тайни в своите моменти, своите гласове… В онзи момент изглеждаше потънал в сцена, за която не зная нищо, никога не ще узная нищо. Сцена, за която никога няма да науча, с хора, до които никога няма да се докосна… Ето защо заради разказа, който мечтая да напиша един ден, не ми остава друг избор, освен към видяното от мен да добавя и дочутото от мосю Жак, Жулиет и Танте Тилда. Естествено и това е начин да оставиш цялото както е на части, само на части. С течение на времето частите и бездруго ще съумеят да намерят мястото си, независимо от нашите предпочитания или действия. На този етап е невъзможно да зная къде ще ме отведат моите усилия. Зная, че дългият живот, видян отвън, изглеждаше като приключенски филм и че зрителите често се забавляваха.

В живота, останал зад гърба му, доколкото зная, играел с високи залози в Монте Карло, радвал се на големи печалби и търпял големи загуби, карал ски не другаде, а в Сен Мориц, членувал в най-шикозните голф клубове в Лондон, ходел на сафари в Африка, купувал билети за най-хубавите места на тенис турнира в Уимбълдън, усещал топлия допир на кожени палта, бил в бляскавите стари хотели на Венеция, в най-скъпите ресторанти в Париж и на безброй пътешествия в Кения, Бразилия и Нигерия. Явно печелел пари само за да ги прахосва, да черпи с пълни шепи от живота. В такъв случай навярно и загубите са били въпрос на изисканост. Ала да се разкаже това, да се опише това чувство, тази малка гордост след толкова поражения, раздели било неописуемо трудно. Това в крайна сметка бил живот, който онези там не можели да живеят, да се осмелят да живеят, който той бил оставил в друго минало. Доколкото зная, в онези отминали години никой не узнал и никой не дръзнал да попита, както следвало, откъде всъщност идвала цялата тази вода, която движела воденицата. Вместо това всеки коментирал посвоему. В края на краищата по-лесно било да наблюдават отстрани, отколкото да се вживяват и да се опитват да разберат. Та нали всеки, който прави крачка към друг човек или пък не, го върши заради себе си… Мосю Робер казал няколко пъти, че тайната му била в познанията за търговията с кафе, пазара на кафе, в правилното тълкуване на движенията на кафеената борса. След някои грешки бил разбрал къде да отиде за добра стока, с кого да преговаря в Бразилия или Кения. Там преживял безброй малки приключения и се запознал с много хора. Веднъж каза, че никога няма да забрави определени влакове, определени железопътни линии при изгрев-слънце. Една вечер се опитал да опише ужаса, който всява такава огромна, необятна страна. Тогава не могъл да продължи, да довърши някои изречения. Сякаш там бил живял като друг човек, като човек, когото не можел да разкрие, да опише… И съмненията на Берти тук нараствали, всъщност животът печелел. Според него търговията с кафе спадала само към „показната страна“ на работата му, тази част, която искал или можел да извади наяве. Трябвало да се проникне в същината на приключението. Ако се вярва на Берти, вуйчо му, от когото тайно се възхищаваше, не можел да разкаже дори на семейството си, на най-близките си роднини, че бил забъркан в международни контрабандни афери.

Мосю Жак пък твърдеше, че неговият шурей не бил друго, освен измамник, притежаващ грандиозна убедителност, който пускал в ход тази способност, за да създава и използва успешно търговските си връзки. Измамник, който с държанието си умеел да внушава на непознатите доверие не само за днешния ден, но и за възможното бъдеще. По този начин изживявал своите „фантасмагории“ в други картини, по друг път. Имал свои хора… Тези хора се сменяли, можели да се сменят, говорели на различни езици, имали различни възгледи и живеели с други темпове. Мечтите му обаче били достатъчни, за да обвърже тези хора със себе си до определен момент. След този момент тънкият мост рухвал. Хората около него не се колебаели да го напуснат, щом прозирали химерите. С тази самота или пък отчужденост обяснявахме неговата неспособност да „хване дикиш“, за да го изразим с една от фразите, които толкова често се срещат в живота ни. Способността му да открива нови полета за работа, а с работата да буди и нови надежди за бъдещето, непрекъснато му позволявала да се насочва към различни хора. Там бил обаче и проблемът, а именно че след известно време просто не бил в състояние да направи нито крачка повече. Тъй като нямал план за бъдещето, който да му даде възможност да остане някъде. Мечтите му били големи, може би твърде големи, за да се сбъднат. Само че в нито един от случаите, когато го изоставяли, когато „затъвал в блатото“, не си извлякъл поука и въпреки всичко преживяно не се разделял с второто си „аз“. Бил тъжен, задето не намирал у другите отклик за това, което от негова гледна точка можело да се създаде, което трябвало да се постигне.

Няма никакво съмнение, че тези коментари маркирали границите на разбирането, които мосю Жак не виждал и не желаел да види. И това бе ситуацията, с която близките му волю-неволю трябваше да се сблъскат. Трябваше да се опитат да разберат тъжната радост, която мосю Жак извличаше от това положение и която бе донякъде резултат от неговото чувство на защитеност. Да не забравяме и Берти, който си умираше да идеализира други хора. От гледна точка на Жулиет, която, мисля, успяваше доста добре да вникне в ситуацията, мосю Робер беше професионален играч, умеещ да играе с високи залози. Жизненият й опит, начинът й на възприемане на света бяха достатъчни за тази оценка. Професията изискваше от всички голям актьорски талант. Тя, която разбираше малко от театър, усещаше как му се удава да разкрива нови малки светове у хората, засенчвайки редица случайни актьори. Като се вземе предвид всичко това, излиза, че пътешествията в онези страни донякъде са били и пътешествия на другите. Пътешествия на другите или техните изгубени някъде пътешествия… Авантюрист, забъркан в международни контрабандни афери, мечтател, оплитащ околните в лъжите си, или актьор, опитващ се да придаде нов живот на своите персонажи… С други думи, всеки, който се питаше как така живот, белязан от неуспехи, приляга на мосю Робер, изпитваше тайно възхищение от него. Той беше човек, който бе подлаган на критика, когото се стараеха да избягват и който дишаше друг въздух; а и беше роднина, който благодарение на странностите си, благодарение на уменията си пробуждаше жизнерадост у околните, което те обаче премълчаваха.

Единствената от семейството, която вярваше в търговията с кафе, бе мадам Роза, във всеки случай така твърдеше. Тази вяра бе необходима, а като се има предвид и дългогодишната им връзка — едва ли не неизбежна. Поне тя вярваше в брат си. Животът й бе отредил ролята на по-голяма сестра и закрилница. Тя бе единственият човек на този свят, който никога не го изостави — него, когото мнозина така и не бяха приели изцяло, на когото с течение на времето все повече обръщаха гръб, който не можеше да излива душата си пред другите. Робер, любимият й брат, вероятно нямаше представа за това, ала предвид миналото, миналото на двамата, нямаше никакво значение, че чувството помежду им бе отчасти угаснало. Тази всеотдайност, това застъпничество за него я правеха щастлива. Тя усещаше, че с тази нагласа би могла да направи още веднъж необходимото. Не можеше да изисква повече от живота си. Най-вече защото в тази ситуация беше много по-правилно да не познава някои чувства. Носеше бремето на всеотдайността, което бе поела заради любим човек. Това бе един от най-многозначителните моменти, в които един човек бе опознал другия като част от своето „аз“. Мадам Роза следваше този път в съгласие с природната си естественост. Дали тежестта на пътя топеше с всеки ден силите й и я изтощаваше все повече с всеки изминал ден? Може би. В такива връзки някои печелеха, други губеха. А смисълът на желанието да се обвържеш с живота чрез свои роднини и за двете страни остана скрит зад трудна за очертаване граница.

Колкото до Танте Тилда… Честно казано, всички тези коментари, оценки или бягства й бяха безразлични. Достатъчно беше, че по-големият й брат бе учтив, фин господин. В живота си бе срещнала малцина мъже, които биха могли да дадат на жената живот, осмислен чрез прояви на внимание. Този дефицит обаче я бе отвел до различен момент, който съвсем не се виждаше толкова лесно. Погледнато от този ъгъл, беше много по-лесно да се осъзнае една истина: в живота си, в светоусещането си мосю Робер беше романтик в пълния смисъл на думата, сякаш един от древните герои, особено заради това, което бе направил за Лола — като се замислим за безкрайната му любов. Доказателство за това е историята за пътя, който го отвел при нея, нещо повече — превърнал го в пленник на тази жена.

Били годините след Втората световна война, в които хората въпреки всички мъртъвци били принудени да започнат нов живот и да се опитат да живеят с нови надежди. Години, в които някои заради новия живот се научили да оставят предишния живот далеч зад себе си. По онова време мосю Робер заедно с мосю Алдо, тогавашния си делови партньор, обикалял от град на град в много европейски страни, за да търси възможности за работа. Били съвсем различни времена. Епоха, в която неочаквано срещаш някога и някъде хора, може би важни за бъдещия ти живот.

— Това, което другите виждат по филмите, аз го изживявах с пълна сила, според някои хора му се отдавах направо като обезумял. Тогава… Ако взема да разказвам… никой няма да ми повярва… — така ми каза един ден.

Стори ми се, че зад тези думи се криеше не само фино чувство за хумор, а и тъга, но най-вече самота. По-късно на друго място и в други сценарии щях да стана свидетел на тази самота. И все пак тук, в тази печал се надигаше и мъничко гордост от миналото. Тези спомени, дошли от толкова далеч, донасяха незаменим отдих в настоящето. Там бил съвсем различен човек…

— Веднъж в Милано попаднах в затвора — продължи разказа си мосю Робер. — Бях вътре точно четири дни и четири нощи. Ако мосю Алдо не се беше появил навреме, щях доста да си изпатя. Може би щях да лежа с години. Никой нямаше да знае къде съм. Но той направи чудеса, за да ме измъкне. Имаше навсякъде познати. Ставаше дума за нещо голямо…

По-късно мосю Робер никога повече не се върна към този спомен, а и не каза нито дума за „нещото“, заради което бе попаднал в затвора. Аз от своя страна постъпих както винаги, когато съм бил канен на такова частно пътуване във времето — замълчах. Думите и въпросите щяха да оживеят още веднъж другаде. Бих могъл например да поразмишлявам дали бе запазил тази история в главата си и тя бе от разказите, записани за други хора на други места. Фиктивен спомен, чиято истинност, автентичност имаше значение не само за слушателя, спомен, в който и той самият бе вярвал поне известно време като в период, който бе искал да съхрани в паметта си… Е, тъй като сега съм много далеч от всичко, мога преспокойно да кажа: Едно от най-важните качества на мосю Робер беше майсторството да доразвива лъжите. Тъй като сега си припомням някои подробности, все по-приемлива ми се вижда мисълта, че въпреки всички неуспехи и разочарования по пътя си е следвал един много различен „водач“, учител, а именно мосю Алдо, напомнящ буквално за герой от приключенски филм. Но за това трябва да проуча и други източници. Понеже този пътешественик, любител на дългите приключения, никога не се е появявал в нашите разговори. Този пътешественик, любител на дългите приключения, който бил способен тихо и кротко и същевременно майсторски да изчезне яко дим, след като известно време поддържал възникналата сред околните малка легенда за себе си. Също и затова изпитвам донякъде потребност да потвърдя още веднъж, че надеждата ми се базира на възникналите у мен въпроси, докато се опитвам да вмъкна в този разказ миналото, от което ми се показват само отделни аспекти.

Къде са се запознали и как? Какви мечти са делили, кои пътища са обходили заедно? Къде, защо и по каква причина са се разделили? Кой или какво са искали да бъдат най-вече там? Всичко това несъмнено ме очаква в онази страна, която още не съм достигнал, в онези бездънни коридори на моя мрак. В онези бездънни коридори на мрака, на моя мрак… Заради малко повече мечти… Заради тези няколко крачки у мен… Както при редица други въпроси, които се отнасят до мосю Робер… Както при редица хора, за които искам да разкажа… А това, което успях да чуя и открия, все пак не ми пречи да видя героя от онзи живот, макар и само от много далеч. Мосю Алдо също приемал образите на различни личности в очите на различни хора, винаги изглеждал различен в образа на всеки отделен човек и бил запечатан на различни фотографии в този си живот. В паметта на онези, които го срещали, останал като мъж, разбиращ не само от покер, вино и жени, но и от импортни сделки, като мъж, познаващ света. Славел се с изумителната си креативност, свързана не толкова с измамите, а по-скоро със способността да отваря точните врати в точното време. В едно отношение приятелите му не хранели никакви съмнения към неговите способности. Каквото и да било „законното положение“, никога не можел и да си представи да не прекара стока през митницата. И бездруго там всички го познавали добре. Прочут бил с изречения от сорта: „Ако уредите нещата така и така, и ние ще уредим нещичко“. Това били думите му за „тежки случаи“. Това били думи от онези дни, за които било известно как ще се развият, в които не се налагало да се саморазправя с другите и да им оказва натиск. В онези толкова бързо изчерпващи се дни най-главното било да имаш нюх за точния момент на точното място.

Да не забравяме и прословутото му изчезване. Тогава никой не можел да го намери. Ту бил роден в Бейрут арабин католик, ту левантинец от Измир, ту грък от Солун, ту ешкеназки евреин от Истанбул. Това били неговите истории, неговите самоличности, които оставил след смъртта си заедно с историите, а именно: неговите животи. Кой бил или какъв искал да бъде, зависело от времето и мястото. Навярно затова така и не научили всъщност откъде бил родом. Говорело се, че прекарал последните години от живота си в Барселона, други пък твърдели, че било в Гоа. Едни казвали, че умрял от сифилис, други — че го наръгал с нож сирийски търговец на оръжие. Според тази версия прекарал последните мигове от живота си в леглото с жената на свой дългогодишен делови партньор. При тази неочаквана ситуация мъжът изгубил напълно контрол и незабавно изпълнил справедливата според него присъда. По мнението на някои хора въпреки цялата ужасия това била една от най-красивите смърти на света. В друг разказ мосю Алдо живял години наред в приказно имение в Мексико. Този вариант бе най-правдоподобният за мосю Робер. Той нито за миг не бе изгубил преклонението пред своя „майстор“, чийто спътник бил известно време. Вероятно би трябвало да се изследват дълбоките причини за тази странна привързаност. Нима онази картина в огледалото още по-рано, в друго време не ни отведе до абсолютно нежелани места? Мосю Жак също бе забелязал това „опасно“ възхищение. Ненапразно казваше за своя шурей, към когото всъщност изпитваше странна близост, със сдържан яд, но същевременно с изражение на разочарован по-голям брат: „Той имаше лош учител. Вечно го вземаше за пример, искаше да живее като него. Чрез него се запозна и с Лола…“. Един път, който години преди това бе показан от съвсем различна гледна точка. Един ден и аз щях да проявя интерес към разказа за този път. Към разказа за този път… В края на краищата знаех, че някои думи ни примамват да навлезем в някои тайни. Просто чаках „времето“. Времето, което често заключва нашата действителност на неизвестно място.

Замисля ли се как Лола е подхождала към хората си, към хората, стигнали чак до мен, ми идва да повярвам в силата на онова време. Струва ми се, че така по-лесно ще разбера както случайностите, така и сякаш неизбежните срещи. Да, случайностите или сякаш неизбежните срещи… Според разказаното от мосю Жак всичко започнало с обичайно пътуване до Лондон. Преди пътуването мосю Алдо говорел само за работата, че сметките и адресите не бивало да се записват, а да се научат наизуст, и между другото споменал за някаква блондинка, която се изявявала като танцьорка в нощен клуб в Сохо. В нощен клуб в Сохо… Дали това било мястото, където започнала авантюрата? Може би. В крайна сметка всеки разглежда от своя прозорец различните аспекти на онова бягство или поне се опитва… Иначе как да обясним, че държим нашите протагонисти като пленници в скиците на собствените си проекти?

Навярно затова ми се иска да вярвам, че песните, които се пеели и пожелавали в онзи нощен клуб, вълнували хората до дън душа. Жената, пееща тези песни, се мъчела да забрави разрухата в родната Унгария и била дошла в Лондон, за да отгърне нова страница в живота си. Била изгубила мъжа си в един от онези лагери, където всеки умирал по различен начин, където хората били събирани в неочакван момент, изтръгвани от живота, който водели от столетия, и „концентрирани“. Когато усетила „вътрешно“ неминуемото приближаване на онзи чужд, леденостуден дъх въпреки всички „бягства“ и „забрави“, успяла да избяга в Лондон заедно с двегодишния си син, за да го спаси от онези мрачни дни, без да се замисля за други евентуални мракове. Доколкото било по силите й, се опитала да забрави и да възприема като отминал сън разкошния живот в Будапеща, който си била устроила благодарение на задълбоченото музикално и театрално образование, и започнала подобна работа, за да оцелее, като при нужда пренебрегвала всички морални ценности или всъщност ден след ден ги отричала все повече, сякаш за да докаже своята самобитност и непоклатимост. Вървейки по новия път, си създала нова среда в тесни граници, нещо повече: кръг от поклонници.

Мосю Алдо навярно описал тази жена твърде детайлно на своя „ученик“. Когато му дал адреса на онзи нощен клуб, добавил и странно многозначително предупреждение: „Една песен на Лола е достатъчна, за да те впечатли силно. Прави каквото искаш с нея, забавлявай се до насита, но, за бога, не й предлагай брак“. Този намек поражда различни чувства и въпроси и навежда на размисъл. Защо например той, който във всеки град играел друг човек, на когото неизменно се удавало да приема образа на друг човек, пътешественик, който въпреки всичко така и не съумял да създаде семейство в нито един от своите животи — защо, говорейки за малка авантюра или за такава възможност, споменал за развитие, водещо до брак, което отгоре на това представил и като опасно? Дали усетил, че младият му „компаньон“, неговият спътник, щял да открие в лицето на Лола жената на своя живот и да се втурне по път, който от определен момент нататък не позволявал отстъпление? Или смятал, че след толкова години бил научил едно: свързаните с човешките взаимоотношения мечти понякога изисквали много висока цена и подвеждали към погрешни крачки? Дали Алдо чувствал или от опит знаел, че Лола била готова да приеме определени условия, та чрез брака с млад по сърце мъж като мосю Робер, който обичал живота и бил обигран в някои неща, когото лесно можела да впечатли, да загуби по-малко от женствеността си в лондонските нощи, а най-важното: да спечели баща за растящия си син? Дали се притеснявал, че бракът с Лола щял да донесе повече нещастие, отколкото щастие на този човек, който невинаги живеел в реалността, да го кажем по-точно: бил много по-деликатен и беззащитен, отколкото изглеждал? По отношение на тази връзка би могъл да зададе всички тези въпроси, някои от тях или пък един… или пък нито един…

С две думи: не е възможно да се определи от каква перспектива и в светлината на какви спомени е разглеждал тази евентуална връзка мосю Алдо. Дали пък например предупреждението — противно на очевидния смисъл — не е изразявало обратното — насърчение за брак? Верните отговори на тези и на останалите въпроси, мисля си, се крият в изживяното с Лола. Доколкото зная, никой така и не научи нещо по-конкретно за тази връзка. В тази част от разказа сме изправени пред авантюра, успяла да обедини в себе си много животи, героите на тези животи. Това навярно е една от най-трудните и същевременно най-тъжните роли, които е трябвало да усвои по дългия си път. Сякаш го виждам, макар и от много далечно разстояние. С кого, с кой период от своята история е искал да уреди най-вече сметките си този мъж с ефектна външност, който се опитвал да се скрие зад маските си? Това е един от все още ненамерилите отговор въпроси, който оживява у мен, щом се сетя за вишневия кадилак, с който неизменно привличал всеобщото внимание, карайки го из Бейоглу, както разказваше неведнъж мосю Жак. Имаше детайли, които неочаквано се съотнасяха помежду си, които се сглобяваха, главно заради тези случайности, а още по-често заради онези срещи… Сега разбирам малко по-добре, отчитайки факта, че мосю Робер открил в лицето на Лола света, който винаги се надявал да открие. Та нали всеки рано или късно пожелава да направи крачките, които си е представял в мечтите си… Мосю Робер и Лола се оженили тайно на много скромно празненство, без да уведомят семейството, приятелите и най-вече мосю Алдо. И то съвсем скоро след първата нощ, след първата среща, която проправила пътя към онова угасване. Той се стараел от все сърце да се грижи и за малкия Йохан, когото жената, с която свързал живота си, била довела от друг живот, и заради любовта, заради първата и единствена любов в живота си да открие и изучи бащинството…

Лола и Робер… Робер в Лола или Лола в Робер… Самотата на двама души от коренно различни светове, чиито пътища един ден се кръстосали и които вярвали, поне известно време вярвали от душа и сърце, че „на онова място“ били едно цяло, можели да бъдат едно цяло в истинския смисъл на думата. Това ли бе всичко? Не ми изглежда така. Но за да разбера или да мога да разкажа повече, трябва да зная как е продължил разказът, как са го придвижили напред участниците. Когато дошли в Истанбул за втората годишнина от сватбата си, цялото семейство било заслепено от дрехите им, шикозните заведения, които посещавали, и стаите с изглед в Парк — хотел. Легендата започнала. Преливайки от щастие, разказвали на близки приятели за своя живот, за големите сделки в Лондон. Той бил преуспял. Правел и всичко възможно да се заговори за това. Занапред щели да идват много по-често в Истанбул. В летните месеци. За да играят тенис в клуба на планинарите или да слизат до морето в луксозния клуб по езда „Сипахи Оджагъ“… Нали трябвало да играят „играта“ по правилата… Само че с течение на годините тези малки пътешествия все повече оредявали, докато напълно спрели. Сякаш пътуванията до Истанбул отразявали хода на връзката. Ходът на връзката… Която с всеки ден малко по малко залинявала… Мосю Робер нямало да се върне, нямало да може да се върне цели трийсет и пет години в града, в който бил роден, който винаги искал да напусне, който обаче завинаги останал неделима част от живота му. Говорело се, че живеел в Лондон или някъде другаде по света. В Лондон или в съвсем друга страна, която била много далеч… Пощенските картички, писмата и парите, които пращал на Танте Тилда, го потвърждавали. Ала дали всичко действително било така, както изглеждало, както го знаели и още по-важно: както трябвало да го знаят? Разривът в онзи много далечен живот бавно продължавал. Въпреки всички усилия в името на голямата любов към Лола, която при всички разочарования не намалявала с течение на годините, въпреки всичко, което правел за тази любов, също и въпреки грижите, които заради любовта си се стараел да полага за малкия Йохан, семейството, което си мечтаел да създаде, неговото малко семейство си оставало кърпеж и след известно време спрял да задоволява изискванията на хората, които се опитал да привърже към себе си чрез своята любов, затова започнал да вижда истинския живот в светлините на чуждия град, в неговите автобуси и галериите на метрото, да вижда себе си, да вижда своята самота в различни лица… Нощите, в които Лола и Йохан се затваряли в една от стаите, за да обсъждат проблемите си, били нощите, в които той се чувствал най-самотен, най-изоставен — по думите му, с които ми описа тези времена. Дали това не било друга форма на предателство? В онези нощи намирал убежище край игралните маси и все повече се пристрастявал към играта. Годините на хазартна зависимост му донесли големи печалби и големи загуби. Големи печалби и големи загуби… Във форма, подобаваща на истински играч. С големи пари, незабравими мигове, вълнения, спомени… Бил човек на страстите, които са в състояние да те откъснат от едно място и да те завлекат на друго… „Под краката ми зейна пропаст. Но аз правех всичко възможно, за да не я видя“, така ми сподели един ден. Сякаш искаше да разкаже за разочарованието от предателството, като доброжелателно обвиняваше донякъде и себе си. А именно: предателство извършили не само Лола и Йохан, но и семейството, което бил оставил в Истанбул, с което обаче се опитвал да не прекъсне връзката и което винаги смятал за свое последно убежище. Години, дълги години живял с лъжата между различните игрални маси.

Един ден Йохан решил да замине с любовника си за Америка, за да пробва късмета си като продуцент във филмовия свят, разчитайки до известна степен и на създадените си връзки. На раздяла казал на Робер: „Ти си добър човек. Но винаги си допускал грешки, големи грешки в живота си. Най-голямата ти грешка беше женитбата с майка ми“. На което Робер отговорил: „Не можех иначе… Бях влюбен в майка ти“. „Зная, зная — казал Йохан. — Майка ми обаче бе преживяла толкова смърти в младостта си, че не можеше да се влюби отново, толкова много, че вече не вярваше в любовта. Онова, което ми разказа, сигурно го е разказала и на теб. Лесно е да го разбереш, дори много лесно. Защо не го видя, не можа да го видиш? Не ми говори за любов, само не ми казвай, че всичко е било от любов… Знаем колко много сме лъгали в името на любовта, колко често сме се крили зад лъжите си, когато сме били влюбени… И двамата… Макар че сме съвсем различни хора.“ Дали това бил моментът, в който си помислил, че трябва да разкрие тайната си, години наред премълчавана пред всички? Дали разбулената тайна би променила мнението за упоритото и донякъде отчаяно продължаване на този брак, на тази връзка, както и за него самия — дори от страна на близките му хора? Дали тази откровеност би довела дотам, че да се погледнат с други очи и с друго мълчание? Кой знае… Онова, което знаел, което действително искал да каже, било нещо, което въпреки всички усилия не могъл да изрече. Сякаш отдавна искаш да се видиш с някой човек и след години стигаш досами прага на дома му, но не можеш да почукаш на вратата. Йохан го разбирал, измежду мнозината, с които Робер имал вземане-даване, той навярно разбирал най-добре неговия живот.

Всички тези възли естествено мога да разплета само защото един ден бях посветен в тайната. Бях третият човек, в момента на нашата раздяла, в момента на друга раздяла. Наученото ми позволи да видя Лола от друг ъгъл, Лола, която цял живот носела в глъбините на душата си тези далечни и чужди мъртъвци, своите мъртъвци. Пред лицето на цялото изживяно страдание можем да го окачествим и като друг вид благородство. Въпреки това от определен момент нататък човек превръща в ад дори живота на най-близките си. Несъмнено Йохан научил тази истина в живота си, в живота, който бил избрал. Може би затова и очаквал обяснение в отговор на твърдението си. Обяснение, което не знаел, за което обаче усещал, че било държано в тайна от него. Обяснение за истина, неизвестна както на мосю Алдо, така и на семейството в Истанбул.

Тази дискретност трябваше да важи и за онзи, който един ден се бе запознал с него в друга страна чрез думите на друг човек. Това бе най-важното условие за нашето разбирателство, за моята посветеност в тайната. Би могъл да се задоволи с един въпрос, един-единствен въпрос. С един въпрос, който би ни отвел на бряг, на брега на друг човек. Останалото трябваше да се остави донякъде на въображението… За да разбера по-добре, бихме могли например да поговорим за това под какви форми е изживявал пълноценно своята мъжественост. Колко форми имало, за да изживява пълноценно своята сексуалност, да се отдава като мъж на жена, която обичал, с която го свързвала страст?… Може би Йохан би бил склонен да отговори на този въпрос отвън, от друг емоционален свят. Ала в този момент те само замълчали или — както правят мнозина в други разкази — се опитали да придадат значение на мълчанието. След като минута-две погледал със зачатък на усмивка човека, когото години наред приемал като свой собствен син отвъд границата, очертана донякъде от него самия, но още повече от другите, когото обаче все се налагало да оставя на друг път, навел глава и промърморил само: „Любовта винаги обнадеждава човек. Без да го уморява“. В първия миг Йохан застинал. После прибрал внимателно фотоалбума в куфара си и казал: „Ти направи много за мен… А ето че сега ти обръщам гръб“. И добавил: „Но не забравяй: Онова, което ни поддържа живи, което ни крепи, е злото, само злото. Майка ми наистина не може да даде абсолютно нищо на друг. Така е, откакто я познавам. Има нужда само да бъде обичана. Да бъде обичана, без да обича… Затова и я мразя“. След тези думи Робер предпочел да се усмихне, без да добави и дума. Дали това мълчание било плод на безпомощност, или за пореден път не позволил да изригне неговият таен, потискан с все сили гняв, който неизменно се опитвал да прикрие? Таен, потискан с все сили, някак непроявен гняв… Цената на тази заедност била много висока.

После двамата се прегърнали. Това бил единственият момент в техния живот, в тяхната заедност, в който проумели своето приятелство, своята обич. Единственият момент, в който осъзнали приятелството, обичта помежду си… Никога повече нямало да се видят. Нямало да се срещнат, да разговарят…

Има толкова много сходни моменти в живота на онези, които познават или са били принудени да преживеят истински раздели… Това е нещо като „зова на дивото“. Зовът на дивото, който излиза от други хора и който може да те отнесе при други разкази, съвсем други чувства и картини… Тази нощ Йохан решил да тръгне към нещо лошо. Поговорили си с неговия приятел, който дошъл да го вземе и който с черния си чадър, палтото от камилска вълна и вишнения копринен шал изглеждал по-скоро като човек от света на модата. Това естествено бил разговор, в който всеки останал чужд за другия. Един от разговорите, воден, за да се запълни празнотата, която се усещала в такива моменти. Както често в подобни ситуации приказвали за банални неща. „Америка ни очаква. Ще се върнем с «Оскар»“, казал приятелят на Йохан. А Йохан допълнил: „Разбира се, преди да остареем! Преди да остареем и да започнем да гледаме този град през американски очила“. Засмели се. Да, всеки бил чужд на другия, всеки скрит в собствената си чуждост. Кой тогава се смеел и за какво? Кой на кого се смеел?… Или… Дали наистина се смеели, можели да се смеят?… „Пиши ми — казал Йохан на тръгване. — Непременно ми пиши. Искам да кажа, ако имаш желание…“ „Поздрави Сюзън от мен“, казал той в отговор. Дали имал предвид Сюзън Хейуърт? По устните на двамата се разляла тъжна усмивка. Още веднъж усетили колко са разчувствани от неочаквания момент. „Добре, старче, казал Йохан, ако я видя, ще й предам, добре.“ Това щели да бъдат последните изречения, последните думи, последните желания, отправени един към друг. Последните желания, отправени един към друг… Може би затова не могъл да забрави този разговор.

Дали във всичките тези думи, в тези малки желания, които още веднъж очаквал от друга страна, съумял да осъзнае нещо за самия себе си? Дали чувствата при тази последна среща или при това първо себеоткриване наподобявали онези, които бащата щял да изпитва към сина си въпреки далечното разстояние?

Грешки и хора… В началото на онази игра се върнал към сцените, които щял да запомни завинаги, сякаш за една нощ отново се озовал случайно там. Тогава се опитал да си припомни и допуснатите грешки и си помислил, че животът му бил зле написана, зле изиграна и зле рецензирана пиеса. Излязъл на улицата… Вървял дълго… Дълго… Опитал се да заглуши вътрешните гласове… Без да го е грижа за проливния дъжд.

Проливният дъжд пасвал на онова, което бил преживял, което щял да преживее. Поне този детайл пасвал на онова, което бил преживял, което щял да преживее. След това изживял една от най-незабравимите сцени на драмата. Една от най-незабравимите или по-скоро една от най-истинските сцени на драмата… В пълна самота… Въпреки онези параходи, онези морета, онези страни… Споменът за сцената бил как извадил лист хартия от джоба на сакото си, направил параходче и решил да го пусне във фонтана на „Трафалгар скуеър“. Валял дъжд. В този късен нощен час площадът бил безлюден. Сякаш всеки се бил спотаил някъде. Как се сгъват параходчета от хартия, знаел от по-голямата си сестра. Тогава, преди много години, когато били още деца, а „Трафалгар скуеър“ както много други площади бил само име или малка мечта, легенда… Някое време гледал параходчето, което отплувало, увлечено от водата, и се опитал да помечтае за бурите в големите безбрежни морета. Кой знае, може би единственият параход, на който някога успял да се качи, било онова хартиено параходче, което пуснал да плува в шадравана, украсяващ градския площад. Някое време гледал параходчето, което отплувало, увлечено от водата. Бил видял тази сцена в един от филмите, които не можел да забрави, които постоянно се въртели в съзнанието му… Филмът, както толкова много филми, бил останал далеч в миналото. Знаел причината за тази отдалеченост… „Играх на рулетка. Странно, играх като обсебен от демони и на каквото и да заложех, все губех. Онази нощ загубих толкова пари както никога дотогава. Толкова, че сега не мога да кажа…“, призна ми един ден, докато разказваше какво е изпитал там в онези часове на самота.

На другата сутрин говорил с Лола и казал, че се изнася от жилището и двамата няма да се видят никога повече. Била сутринта след заминаването на Йохан. Май отново бил избрал погрешния момент. Поне още известно време можел да остане при жена си. Уви, двамата не били в състояние да се сетят за такъв „мил жест“. Знаели, че вървят по различни пътища, трябвало да го знаят. Това били първите крачки по пътя, отвел Лола в психиатрична клиника, жена, която в различни времена на различни места живяла като протагонистка на останал завинаги недовършен разказ. Колкото до него… Бил прекарал близо трийсет и пет години с нея. Наред с нещата, които придавали значение на този дълъг съвместен живот, оставил зад гърба си и спомените, които вдъхвали живот на тези неща. Едва в друго време на друго място събрал смелост да оцени преживяното онази сутрин и да го разкаже на самия себе си. Сега съзнавал много добре значението на крачката. Това бил първият и единствен триумф, който постигнал в тази връзка.

Бил останал почти без пари. „Големите пари“ отдавна вече бил прахосал в „онези игри“. Въпреки това от душа и сърце му се искало да вярва, че все още обичал страстно Лола и един ден щял да отиде при нея като млад любовник, да, до последно нямало да се откаже да я търси къде ли не по света. Ненапразно изживял тези малки триумфи… По този начин му било по-леко да се приближи до реалността в своето огледало.

Нанесъл се в квартал далеч от озарения от светлини свят на града. Наново премислил някои работи. След като всичко било уредено или поне така изглеждало, анализирал онзи бляскав живот от крайния квартал, доста далеч от привичното, с други очи. Нощите били други, улиците били други, миризмите, лицата били други. Дните обаче останали без промяна. Дните… Да, поне дните успял да спаси. Използвал старите си контакти и заради превъзходните си познания в търговията с кафе през деня работел като консултант в няколко големи фирми. Като консултант… Поне за известно време, сякаш все още не се бил разделил напълно с онзи свят. Трябвало да запази лустрото. Хората, които денем виждал в работната си среда, например в никакъв случай не бивало да разберат, че живеел в краен квартал, далеч от центъра на града. Разказал им, че живеел в хотел „Гросвенор“. Бил уредил всичко. Имал познат администратор от старите времена, когото всички наричали „мистър Джеферсън“; бил стар и по стил на говорене, по сериозност и спокойствие приличал не толкова на хотелски служител, колкото на благородник, живял години наред в замък. Мистър Джеферсън бил от хората, които знаели какво означава да преживяваш неприятни дни.

Срещнали се в италианско кафене близо до хотела. Бил почивен ден. Почивен или друг ден, тъй като дните си приличали. Застанали един срещу друг с най-семпли и най-обикновени дрехи и маниер на говорене. За пръв път от много години ги обзело приятелско чувство и неусещана дотогава топлота. Мистър Джеферсън го попитал защо толкова отдавна не бил идвал с жена си за вечерния чай. Робер разказал, опитал се да разкаже, че вятърът на новите времена с всеки изминал ден го отвявал все по-далеч от центъра, в един по-чужд Лондон. Не бил вече старият мистър Роберт. После казал, че трябвало да продължи борбата, във всеки случай да има чувството, че я продължава. Длъжен бил да защити онзи мистър Роберт, когото другите не познавали и никога нямало да опознаят подобаващо, както заслужавал. Мистър Джеферсън казал, че заради спомените от онези дни можел да направи много за мистър Робер и че имало различни, зависещи от отделния човек начини да се опълчиш срещу изгнанието. Ароматът на кафе се смесвал с аромата на пресни сладки. Била сутрин. Сутрин като всички останали…

Удържал на думата си и направил каквото могъл, заради онези дни, за да изгрее отново утрото, утрото за мистър Робер. Мистър Джеферсън станал „съучастник“ и казвал на всички, които питали за мистър Робер, че бил излязъл за дълго съвещание, ако желаели да оставят съобщение, да бъдели така любезни да му дадат нужната информация, както и час и място за среща. Въпросът бил да се запази лустрото, „както било редно“. Това били може би последните мигове, последните изяви. Последните изяви там… Искал да се говори за тях, да ги забележат. Те съумели да се открият взаимно поне в тази част от играта. Поне в тази част… Като двама искрени мъже, които вярвали, че са открили истината в тези дребни лъжи, всеки заради другия… По начин, подобаващ на дръзкия им протест… По-късно… По-късно всичко пропаднало някъде…

(Един ден, когато „по-късно“ придоби за мен съвсем друго значение и се опитах да поставя играчите на местата им в собствената си игра, отидох в хотел „Гросвенор“. Пътят ме отведе в Лондон заради този човек, който една нощ, останала години наред незабравима, ме накара да изживея наново умирането на частица от мен. Ние пишем на различни места в душата си разказ, за който не знаем кога ще завърши. Огледах се за „мистър Джеферсън“. На рецепцията бяха други, които никога няма да влязат в този разказ. Въпреки това се опитах да се доближа до тях. Знаех кое и кой са ме повикали тук. И по-рано бях изпитвал това чувство и бях пробвал да го формулирам. Попитах за мистър Джеферсън. Казаха, че не познават такъв. Никой не го бил виждал там, не бил чувал за него… Мъж на име Джеферсън нямало, никога не е имало… Дали отново бях изправен пред една от лъжите на мосю Робер, в която с времето бе повярвал сам, пред една от тези толкова достоверни въображаеми истории? Може би. Вярата в тази възможност би улеснила писането, би позволила да тръгна към този човек със съвсем други крачки. Но ако наистина просто бе измислил всичко, защо онзи престарял мъж, който ме гледаше с усмивка от дъното на фоайето, привлече толкова силно вниманието ми?)

Нощите, в които не му се прибирало в новото жилище, Робер прекарвал ту с Инджиля ханъм, ту с мосю Тахар в жилището на „Еджуеър роуд“, но най-вече край онези носещи големи загуби игрални маси. Една страст трябвало да бъде заменена с друга, една празнота да бъде запълнена. Макар тази страст да не била нова, специално измислена за тези нощи на самота… Била страст, за която да се вкопчиш, така че да не изгубиш напълно всички страсти. Това било единственото, което по-голямата му сестра не можела да му прости, което не разбирала или пък отказвала да разбере. Невъзможно било да й разкаже за света, който откривал край онези маси. Именно там усещал, че двамата са от различни светове. Според сестра му хазартната страст съсипала всичко, което преживял и можел да преживее, и го повлякла в празнота, в безизходна болка. Било грешка да се ожени за Лола и да не приключи този брак своевременно, когато се появили проблеми, а постоянно да се самозалъгва, една от най-големите грешки в живота му. Страстта му попречила да осъзнае границите и мястото си. Тези безразсъдства, големите пътешествия, тези сияйни нощи били грешка. Лондон бил грешка. Всичко, което преживял в онази чужда страна, било грешка и брънка в дълга верига от грешки. Но хазартът, който освен всичко бил и грях, означавал да скочиш съзнателно в бездна. Това изречение, което мадам Роза, любимата му по-голяма сестра, използвала, за да изкаже една банална мисъл, всеизвестно, основано на опита становище, обобщавало сбора от множество чувства, множество жизнени стилове на най-различни хора. Да скочиш в бездната… Дали объркването, което изпитвал край онези маси, се заключавало в невъзможността да разбере онзи скок, в самозаблудата или в тайното задоволство, че се е разделил с Лола и малкото си семейство? Така и не намерил отговора на този въпрос.

Това бил един от моментите, в които още веднъж се връщал към истината, че не може да разкаже какво е преживял дори на най-близките си хора. Всички били поместили някъде съответните лъжи. Всички, които повече или по-малко го познавали, искали да го опознаят. Та нали всички ние не искаме да разклатим някои свои лъжи, те трябва да си останат вечно такива, да ни поддържат. В крайна сметка всеки съчинил своя истина от лъжата. Че например при закъснялото си завръщане бил толкова самотен, изоставен и буквално стигнал до нулата — това никой не повярвал, не можел да повярва. Безспорно малка вина за това имал и той самият. Сякаш забравил думите в първите дни след завръщането си, че бил загубил, пропилял всичко, с времето започнал да твърди, че дошъл в Истанбул заради големи сделки, в портфейла си имал големи проекти, даже неподписани договори, че благодарение на опита, на връзките си и на все още валидния си кредит на доверие в много банки по света можел да реши всички проблеми. Стараел се да се представи на околните като бизнесмен, дошъл на кратка проучвателна визита от Лондон в родния си град, който поради сделки в Лондон не бил посещавал отдавна, и успял да се срещне с мнозина, до които иначе се стигало трудно. Само че на тези срещи всички надежди останали ограничени, а срещите се ограничили до разговори. Предложенията му за големи сделки не привлекли ничие внимание, не били разбрани достатъчно, не предизвикали възторг. Това били последните сцени от неговата изява в Истанбул. Да речем, в клуб „Сипахи Оджагъ“, където след години искал да се срещне със стари познати, в нощите, когато задлъжнявал, за да играе; също и когато предлагал на всеки срещнат фантастични нови бизнес идеи; или когато през краткото време, в което живеел при малката си сестра Тилда, й купувал подаръци кой от кой по-хубав и никой не узнал откъде имал пари за тях. Продължавал с лъжите. Тъй като всички се нуждаели от лъжата. Всички, които не можели да споделят собствения си мрак, се нуждаели от лъжата. Всички, които живеели в отчуждени картини… Всички, които бягали от себе си… Всички, които искали да си спомнят за своя живот, но не за реалния, а за мечтания си живот. Дали онази сутрин можела да пробуди за тези хора нов неочакван поглед върху техния живот?

Това, което изживял с „онези хора“, нещата, които след години събрал за ново място, явно били епизод от авантюра без път назад. Авантюрата ме завладя, докато във вечерта на Песах се четеше „Хагада“ и мосю Робер се взираше тъжно и с лека усмивка в чашата вино пред себе си. В този момент осъзнах, че той е от друг свят. По-късно забелязах, че и Жулиет бе някак трогната. Огледа всички ни. Несъмнено бяхме стигнали до този момент с различни чувства, носехме у себе си нашите различни близки. Ала навярно усещахме, че сме се срещнали в тази стара легенда, обединяваща масата, семейството, семействата, на много далечно място. Думите бяха още веднъж у нас, за пореден път препречваха нашия път към онзи човек, когото искахме да намерим; те бяха границата, която не можехме да прекрачим и за която не можехме да говорим с лекота. Колко рискован бе разговорът между тримата, за който предпочетоха своя малък, изолиран от външни влияния периметър, като в този разговор всеки първо изказа своето мнение, но въпреки това в този особен миг направихме много важна крачка един към друг. В този особен миг направихме много важна крачка един към друг… Макар че не можехме да се „видим“ един друг в пълния смисъл, така, както трябваше да бъде… Винаги ми се е искало да вярвам, че онази нощ мосю Робер се е обадил на Лола. След толкова много разочарования лесно можел да понесе новите разочарования. Дали в онова обаждане би могъл да поговори за началото на нов живот, за истинско завръщане? Кой знае. Накрая човек волю-неволю узнава какво носи едно завръщане; от определен момент нататък е принуден да научи това…

Истината щях да узная едва доста по-късно. Много по-късно… Във време, в което пак трябваше да понеса последствията от закъснението си… Била вечерта, в която след толкова много загуби, абстрахирайки се от мечтите за съвместен живот с Лола, мосю Робер за пръв път сериозно се замислил да отиде в Лондон, за да „изчезне напълно“. Вечерта, в която по собствено желание решил да се върне в града на заточението, за да не види Истанбул никога повече. Ала тогава, в онази вечер на Песах той имаше друго чувство, което не можеше да дефинира, да изкаже, което му откриваше онзи път… Болестта на мадам Роза още не бе открита, той още не беше хлътнал в блатото на нови неизплатими дългове, вратите за много сделки още не бяха затворени пред него. Въпреки всички разочарования дните, които го докараха до срива, бяха още далеч, по-точно казано: изглеждаше, че са далеч… Но това, което онази вечер видя в онази драма, доведе дотам, че си науми да направи тази крачка. Най-малкото беше наясно, че не искаше по принуда да живее в града, в който се бе завърнал, като човек, нежелан от семейството си. Под влияние на това чувство се почувства малко по-привързан към града, в който бе живял трийсет и пет години. Онази вечер там потъна в онези картини.

Оттогава измина близо една година. Една година с все по-оредяващи срещи. Често го посещавах в хотелската му стая. От време на време ходехме в хотел „Хилтън“ да пием чай. Това бе едно от неговите убежища, едно от малкото кътчета от Истанбул, които наистина обичаше, където съумяваше да изтърпи присъствието на някои хора, черпещи сила от мечтите му. Така и не разбра, че аз от своя страна се чувствах чужд на това място, че там не ми беше приятно. В онези дни и бездруго бяхме завладени от различни мечти или заблуди. Бяхме изгубили другаде най-близките си и все ги търсехме другаде. Нашата история се пишеше на други места с други думи, чувства, празноти, щеше да се запише или забрави от други хора. От друга страна обаче, имаше място, където се срещахме, където имахме възможност да се срещаме. Място, което не можехме да дефинираме, което не смятахме за необходимо или нямахме смелост да дефинираме, на което предпочитахме само да се наслаждаваме, да изживяваме, доколкото бе допустимо… Един ден щях да почувствам, че съм се привързал малко повече към това място. И двамата отдавахме много голямо значение на детайлите или бяхме убедени в това. От време на време, по един или по друг начин, от душа и сърце ни се приискваше да задържим промените, магията на неудържимите промени. Мосю Робер ми разказа повечето неща от „онези години“, седейки в своя ъгъл; повечето неща за онези години събрах благодарение на тези тайни срещи на чаша чай. Разказът се пишеше бавно. Съвсем бавно… Като с всеки изминал ден малко по малко разбулваше същината, значението и подробностите на онова, което изживявахме. Разказът се нуждаеше от свидетел, зрител… Исках да намеря „разказвач на приказки“ или част от моята приказка. Той изпитваше потребност да разкаже разказа си на друг, а аз, доколкото бе възможно щях да продължа започнатото в този разказ. Разбирахме се. Мястото, на което се срещахме, бе изключително важно и за двама ни.

После… После измина още една година…

Беше сутринта след вечерта на Песах, която отпразнувахме без него в дома на Жулиет. Телефонира ми рано. Гласът му звучеше тъжно, унило, ала същевременно като глас на човек, взел решение. „Вечерта летя за Лондон… Завинаги…“, каза. Отговорих: „И бездруго щях да дойда вечерта. Изчакай. Дай да си поговорим“. Беше неделна утрин, улиците бяха напълно безлюдни. Напълно безлюдни… Както във всички неделни утрини по света, за които си спомнях, градът още не се беше събудил. Минавайки покрай фурна, забавих крачка. Вдишах свежия аромат на топъл хляб. Опитах се да си представя как хапвам пилешка супа в дюкяна за малеби. Май години наред се бях лишавал от това удоволствие. Пропускахме дори дребните хубави неща. Дали защото се страхувахме да не срещнем сянката си, или защото не можехме да се помирим с част от историята си? Беше слънчев, ясен, студен пролетен ден. Пролетен ден, в който човек, обзет от леността на почивния ден, след дълга закуска се изтяга на дивана да прочете вестника и да се погрее на измамно топлото слънце. Дали тези детайли бяха толкова далеч от хората, както предполагах?

За кратко време стигнах до хотела. Хотелска стая в квартал „Съраселвилер“, близо до светлините на града, и все пак — защо да лъжа — доста далеч от неговия блясък… Дали звездите наистина умираха тихо и кротко? Защо винаги научавахме толкова късно за угасването на звезда? Защо винаги толкова късно?… В „Съраселвилер“, в една хотелска стая, която с всеки изминал ден се отдалечаваше все повече от града… Тук беше място, на което можеха да се споделят безброй спомени и свързаните със спомена картини. Тук бе започнал да се пише разказът за тази стая и за детайлите, придобили значение чрез тази стая. В тази сияйна утрин авторите на разказа се събраха отново заради някои подробности, думи или картини. Отново… Или всъщност… за последен път. Заради различните пътища, светлините и нощните смърти… Щом почуках на вратата на неговата стая, осъзнах малко по-ясно, че никога няма да се избавя от този разказ. Хотелският коридор намирисваше на смърт, както много други стари, запуснати хотелски коридори. Някаква жена, може би около петдесетте, по нощница и с грижливо сресани дълги бели коси, излезе от една от стаите и не спирайки да говори, всъщност на себе си, се шмугна в отсрещната стая. Очевидно беше, че ще продължи вътрешния си монолог, който, незабележимо за нея, напираше навън, и в другата стая. Чия беше тази стая? Какво търсеше тя в стаята, от която бе дошла, в която бе влязла или поискала да влезе? Къде и как виждаше човека, с когото говореше безспир, и защо имах чувството, че някак си не искаше да го пропъди от душата си? Естествено, нямаше как да получа отговори на тези въпроси. Друг разказ ме беше намерил на неочаквано място и за кратко ме беше оставил насаме със собственото ми време и собствените ми въпроси. Жената имаше дълги, снежнобели коси. Изпод прозрачната нощница се виждаха големите й гърди. Мосю Робер отвори вратата в момента, в който жената влезе в другата стая. Когато чух стъпките зад вратата, ме обзе колебание. Идващо от гласовете на друго колебание или на друга умора, на очакване, загуба… После се погледнахме. Сега зная много добре, че никога няма да забравя този момент. Нямахме нужда от нито една дума, просто се погледнахме. Той сложи ръка на рамото ми. На лицето му се изписа онази тъжна усмивка, която по-късно щеше отново и отново да изниква в паметта ми. Подобни мигове бях изживявал и пробвал да опиша и преди. Той сложи ръка на рамото ми… Дали с това искаше да ми каже, че не бива да се натъжавам? Или искаше да почерпи от мен малко сила преди това последно пътуване?

— Снощи всички питаха за теб — казах. — Междувременно говорих с Жулиет. За това какво си преживял. Каза, че й било мъчно, наистина мъчно… — Подадох му пакета с храна, който Жулиет му бе приготвила, за да опита от снощната вечеря. В пакета имаше няколко парчета спаначена баница, няколко кюфтенца от праз и две гъши яйца, сварени и леко запечени във фурната. Освен това няколко филии безквасен хляб и бяло сладко за закуска… За да усети отново топлината във вечерта на Песах и да я припомни, макар и на друго място. — Изпраща ти това. Твоят пай — казах. — И те кани на закуска. Каза: Ако дойде, ще му направя бухтички с мед.

Той се усмихна. Всички ние знаехме — междувременно всички сигурно знаеха, че е пропуснал момента за среща. Посочи багажа си на леглото и каза:

— Мога да тръгна само с тези два куфара. — Куфарите носеха белези на дългогодишна умора, овехтялост. Знаех, че бяха свидетели на безбройните му пътешествия. Безбройни пътешествия, които обаче се бяха състояли в друг, много друг свят… Сега бяха рамо до рамо с него като двама верни приятели. Също както старите дрехи, които вече не използваше, още по-важно: които вече не изпитваше потребност да носи… — Но тук има толкова вещи… — додаде след малко. Да носиш безмълвно миналото като търпелив пътник, да го носиш заедно с всичко, което е останало от всички борби… Може би това означаваше да изживяваш, да носиш разказа по друг начин, нещо повече — с едно-единствено изречение.

Всъщност мосю Робер смяташе, че за страната, където искаше да заживее отново, ще му трябват само малко дрехи. В резултат от своята трескавост и нерешителност навярно не можеше и да избере кое да вземе със себе си или не, кое да остави или не.

Да, тук бяха неговите свидетели… Но с кого щеше да продължи пътя си, с кого щеше да се раздели по принуда? Крачките на тези пътни разклонения понякога бяха толкова трудни и болезнени…

Вещи и предмети… Всички тези жилетки, ризи, вратовръзки, обуща, носни кърпички, копчета за маншети, купени за различни дни и нощи, за различни животи и различни места… „Важни, изключително важни“ бележки от преговори, документи, каталози… Сделките, които бе донесъл в Истанбул с големи надежди, бяха в представите му все „големи сделки“. „Големи сделки“ за всички онези, които бяха способни да гледат в бъдещето, които се стремяха да разширяват непрекъснато хоризонта си и да променят живота си… Той например можел да основе фирма, която да търгува с акции на нюйоркската или токийската борса, можел да осигури от Индия съвсем евтини газови маски за армията, да внесе милиони инжекции за държавните болници, за което щял да открие големи банкови кредити, можел да купи голяма плантация за кафе в Бразилия, да участва в конкурси за строителни проекти в Нигерия и да използва за тях средства от фонда на Световната банка, а най-вече можел да стане съсобственик на игрално казино, действащо на международно ниво. Офертите били налице, положително щял да срещне отзивчивост за финансирането. Никой обаче не го разбрал, никой от онези, които всъщност трябвало да го разберат и изслушат… Така било и в много други взаимоотношения, в много други страни. Ех, ако можел да се върне там…

— Вземи си зимни дрехи, палтото, пуловерите. Нали там е студено през зимата. Не знаеш кое кога ще ти потрябва. Но каквото не искаш да носиш, да вземеш със себе си, можеш да го оставиш на мен — казах. Прозвуча, сякаш исках да изразя по индиректен начин, че не бива да губи макар и минимална надежда за връщане в Истанбул, и се притесних от това. Усетих, че имаше буца в гърлото, която му пречеше да говори, и нещо, което го накара да отвърне поглед от мен. За мечтите оставаше само малък жизнен периметър. Какво обаче бе станало за трийсет и пет години с неговия град, в който сега се връщаше, бе принуден да отиде със съвсем различни чувства; дали сега бе съвсем различен от човека отпреди трийсет и пет години? Какво бе станало с неговия град, който въпреки чуждостта и дисхармонията несъмнено познаваше по-добре от всички нас, където в множество улици и картини бе оставил частица от себе си? Какво бе останало от неговия град, от „Еджуеър роуд“, арабския квартал, индийските търговци, луксозните ресторанти, пакистанския магазин за платове на „Риджънт стрийт“, от шикозното му жилище на „Джордж стрийт“, от якия, неизменно пушещ портиер от Тринидад с басовия глас, който като експерт по колите в детайли познаваше всички автомобилни марки и модели, особеностите и историята им? Какво бе станало със стария евреин, чието име така и не бе научил, с неговата колекция от лули, който продаваше вестници пред метростанция „Марбъл арч“, който, изглежда, водеше тих и спокоен живот, умеейки да превръща наблюденията си във все по-голяма мъдрост? Какво бе станало с „реформиската“ синагога? И с Инджиля ханъм, при която бе ходил в самотните си вечери, донякъде, за да си припомни старите дни, донякъде, за да забрави себе си и донякъде, за да вземе пари назаем, и от казино „Виктория“, където бе пропилял много мечти, какво бе останало в действителност от всичко това?

С кои картини и с кои места, които според вас сте открили, видели, изживели, бихте пожелали най-вече да защитите един живот? Нашите думи ни припомнят още веднъж песента за самотата, която понякога искаме да забравим, или искат да ни внушат, че сме я забравили. Бяхме принудени да поемем наново на път с нашите въпроси. Наново, търпеливо, с всичките си колебания… Той дълго гледа саката и костюмите си. Можеше да вземе със себе си само някои от тях. Само някои… В същия момент съзря смокинга.

— Него трябва да го прибера на всяка цена. За официални покани — каза. Всъщност и той знаеше, че никога няма вече да облече предназначения за онези нощи смокинг, че онези покани бяха далеч, много далеч в миналото и нямаше да се повторят. За да се разбере това, бе достатъчно да се хвърли поглед към онези дни. Необходими бяха обаче и свидетели, които много добре познаваха старите му дни, за да повярва в дните, които бе изживял, и с все сила да се вкопчи в дните, които му предстоеше да изживее. След като сложи смокинга в куфара, ми разказа малка история. Малка история, която много добре онагледяваше неговия съграден върху мечти живот, неговата голяма пиеса, която бе написана върху основа от пясък…

— Отминалите дни… Веднъж принцеса Сорая дойде в Монте Карло… — така започна. — Седна на масата с рулетката. Онази нощ спечелих много, невероятно много пари. Приближих се до нея. Тя все губеше. След като известно време наблюдавах играта, наведох се към ухото й и прошепнах едно число. Тя ме погледна. Заложи на числото, което й бях казал. Спечели. Това се повтори няколко пъти. Всеки път печелеше. Благодарение на мен спечели много. По-късно поиска да запали цигара. Очите й бяха втренчени в играта. Щракнах запалката си и й я поднесох. Тя ме погледна още веднъж. Беше уморена, много уморена. Въпреки това в онзи момент ми се видя много красива. Улови ме за ръката и каза: „Вие сте джентълмен“. Онази нощ бях облякъл този смокинг.

Дали смокингът, който мосю Робер бе носил онази нощ, беше наистина същият, който видях онази сутрин? Дали жената е била принцеса Сорая? Кой знае… Онази сутрин за мен нямаха значение нито отговорите на тези въпроси, нито дали историята беше истинска. Истински важно бе мястото, което този спомен или тази лъжа заемаше в онзи живот. Принцеса Сорая бе героинята на безкрайна, неизчерпаема нощ, истинската безсмъртна принцеса на онези нощи… Да, смокинга трябваше непременно да вземе със себе си. Тогава го видях за последен път. Пожела да пътува сам до летището. Знаеше какво го очаква в Лондон. Ненапразно бе прекарал трийсет и пет години там. Щеше да получава малка пенсия и да живее в малка квартира в едно от предградията. Напролет парковете там потъваха в най-прекрасните багри…

Знаех, след тръгването ми щеше да застане пак пред огледалото и дълго да се взира в себе си. Много дълго, и да се помъчи да се усмихне… За да опознае малко по-добре отсрещния човек… За да свикне малко повече с отсрещния човек… Беше картина, която всеки път създаваше образа на мосю Робер у мен с различни думи, с надеждата, че някои от неговите животи щяха да се изживеят поне в разказа. Беше картина, която постоянно и настойчиво ме привличаше към този разказ и пораждаше желание, нещо повече: потребност да продължа напред в разказа… Къде в този разказ бе изчезнала принцеса Сорая? Чии нощи бяха онези нощи? Кой бе носил това облекло след истинските си собственици, къде и кога?

Легендата за това огледало навярно няма да завърши никога за мен. Колко пътища, колко песни, колко възможности ми оставаха иначе, за да намеря хората си?

Междувременно изминаха дълги, много дълги години.

Беше сурова, люта, неочаквана зима. Снегът се задържа петнайсет дни по улиците на Истанбул. След онзи ден така и не получихме вести от него. Нито писмо, нито адрес, нито новогодишен поздрав, нито среднощно телефонно обаждане… Аз обаче все още вярвам, че той си живее някъде в Лондон, нещо повече: че един ден може да се върне тук с нови надежди. С нови надежди и като друг човек…

Проникнат съм и от друго убеждение. Убеждение, което придава значение на видяното от мен в стаята и ми открива възможност да разбера смисъла на някои думи, гласове, възгласи у мен и да ги пренаредя; на място, различно от онова, където волно или неволно ни отвеждат асоциациите, докато слушаме неговата житейска песен; убеждение, което ми прошепва, че един ден ще успея да разкажа по своя начин неговата дълга, недостатъчно разбрана житейска история.

Несъмнено желанието да разказвам и да вярвам в разказаното е друга форма на отлагане. Това отлагане обаче може да ни подтикне към нови размисли за някои от пропуските си. В такива времена например ми хрумва, че Лола и Йохан са останали в собствения си мрак. От определен момент нататък са прекъснати и контактите ми с Инджиля ханъм и мосю Тахар. Там имаше нещо, което бе изпуснато, което бях изпуснал може би нарочно и което за пореден път не можех да назова. Нещо, чието значение — защо да премълчавам — бе в тайна радост… Дали бе една от онези надежди от източника, чиито граници не бяха съвсем ясно определени, достатъчно дефинирани? Може би. Ала какъвто и да е скритият смисъл на такъв въпрос, за да разбера по-добре този Лондон, когато дойдеше моментът, навярно трябваше да навляза в мрака, породен от недостатъчната осведоменост — заради нови самоти. Трябваше да поразмишлявам още веднъж за Инджиля ханъм. Какво е чувствала тя, запознатата по-добре от всички нас с тези пътувания, с тази история, когато се е грижела доколкото е можела за остарелия мосю Робер? Какви чувства са били затаени в тези моменти? Какви нощи всъщност са били онези нощи? Какво в онова малко жилище, в онези стаи не е искало да изчезне, нямало да изчезне?

След всички тези въпроси сега не ми остава нищо друго, освен да спомена бегло онзи голям плик. Дебелият грижливо запечатан плик, криещ „тайна информация“, бил предаден на мосю Робер от мосю Тахар, когато той преди много, много години избягал в неизвестна страна. Една сутрин мосю Робер ми връчи плика с думите: „Изживях онова, което пише там, не ми трябва повече. Написаното се разбира само ако човек е изживял някои чувства. Сега тази информация е твоя. Обещай ми да отвориш плика чак когато научиш за смъртта ми или решиш, че съм мъртъв“. „Обещавам, казах. Обещавам… Но този ден още не го виждам.“ Той се усмихна, помъчи се да се усмихне още веднъж… След това затворихме куфарите му и излязохме. След като направих крачката „за навън“, не се обърнах назад да погледна това, което бе оставил, принуден от обстоятелствата. Не се прегърнахме. Докато го качвах в таксито с последния му багаж, не каза почти нищо. Сигурно не искаше да издаде определени чувства с гласа си. Когато таксито тръгна, разтвори ръце и поклати глава, сякаш за да каже „Какво можех да направя?“. Дали в тези погледи се съдържаше въпрос, все още ненамерил отговор, съжаление, отчаяние? Така и не узнах и навярно никога не ще узная.

Обаче спазих обещанието си. Пликът си лежи в чекмеджето така, както ми бе предаден. Чака „своето време“… Също както някои моменти чакат някои хора, а някои хора — някои моменти… Това са различни пътища, зная. Въпреки това в крайна сметка и по двата пътя — каквито и да са нашите възможности, отчаяния, поражения или малки триумфи — трябва да изживеем пълноценно истински, заслужени любови, страсти, живота и самотата. Да, реалния заслужен живот или малкото щастие… Малкото щастие, което ни подаряват болките… За да разберем и да разкажем… Къде ли ще се озова, когато се почувствам готов да отворя плика? Какво ли е написал на онези страници? Дали писмото наистина е от мосю Алдо? Или… Мислейки за всичко това, вътрешно съм готов да повярвам за пореден път в истината на последната му лъжа. Исках да повярвам още веднъж в „истината“ на „последната му лъжа“, във времето и неговата поезия, която „изчакваше своето време“…

Улици, които се крият в лица

Направих всичко възможно да не забравя онази картина, за да не се отклонявам от онзи разказ. Следвах текст и вярвах, че въпреки цялата си несигурност в подходящото време ще успея да проникна в него, да отворя неговата ключалка. Със сигурност, след като отворя вратата и се осмеля да направя онези крачки, пред очите ми ще се разкрие много по-различна гледка, отколкото съм предполагал, стоейки отвън. Познавах авантюрата, по-точно: този аспект на авантюрата. Независимо от явните успехи, с които изглеждахме други пред другите, имаше подсъзнателни страхове, които не можехме да сподавим. Щяхме да опознаем малко по-добре себе си, ако се осмеляхме да се върнем при сенките, които бяхме изоставили в миналото, в мрака на нашето минало, и наистина да се докоснем до тях, вместо да не ги закачаме. Навярно затова някои взаимоотношения и хора са толкова привлекателни и съдържателни за нас. При нашите срещи с определени хора разкривахме повече същността си, както и при нашите раздели. Следователно тези врати може би поради това бяха и врати, които се отваряха навътре, към нашата душевност, нашите глъбини, нашата невъзможна за разказване история. Всеки свят ви привличаше, докато тайната му оставаше неразкрита. Всеки свят, докато оставаше неизживян, можеше да възникне от различни мечти или от лъжи. Ала идващото след тази крачка отново бяхте вие. Отново вие… С вашите огледала, които се отварят към вашата душевност, която непрестанно искате да скриете в някое от чекмеджетата си, огледала, в които обаче невинаги имате смелост да се срещнете с истинското си лице…

Като се вземе под внимание всичко това, картината беше съвсем обикновена. Картината беше обикновена, дори банална, но достатъчна, за да превърне един човек в мой човек, за когото можех да разкажа на другите. Ето защо си мисля, че би трябвало да започна разказа с такава картина.

Беше дълъг телефонен разговор, откъслеци от който май неволно проникваха „навън“. Доколкото разбирах от чутото, Танте Тилда за пореден път изживяваше края на особена любов. Пак имаше любовник, който се беше отдръпнал, щом бе осъзнал своята отчужденост, и който искаше да се върне на далечното си място. Бихте могли да го наречете повторно изоставяне. Беше една от разделите, за които тя беше вече подготвена и които бяха изживявани много пъти на различни места, по различен начин. Тази история бе записана така, така бе дошла при мен от друго време и щеше да бъде записана така в мен заради друго време. Усещах, че бях уловил един от най-важните епизоди от този разказ или от пиесата, разигравана в разказа. Беше пиеса за човек, платил висока цена за своята неприспособеност. Участвах в сцена, която съдържаше и вдъхваше тъга и страдание, но и комизъм. Сетих се за много асоциации и много неща, които се опитвах да забравя, да не си припомням. Видяното не ми принадлежеше, а аз нямах отношение към видяното. Видяното там бе извън мен, беше нещо, което познавах само отдалеч. Което познавах само отдалеч… За да избягам, да избягам, за да мога да избягам по-добре, по-фалшиво, още по-непълно… Но това всъщност означаваше още един опит да греба срещу ново течение. И преди се бях опитвал да открия, да уловя такова чувство, на други сцени, в други времена, с малките си надежди, които никога не се изчерпваха, със самоизмамата си и непризнатото дори пред себе си отчаяние. В края на краищата за пръв път помислих, че от определен момент нататък, след като бяхме направили, бяхме съумели да направим онези крачки, винаги живеехме живота като игра; че въпреки цялата несигурност и цялото колебание винаги се стремяхме да покажем дадени сцени на дадени хора и че любовта, особено любовта въпреки всичките си тайни, въпреки цялата си интимност непрестанно търсеше зрители, своите зрители. Да, всяка любов придобиваше смисъл със зрителите, които очакваше за тези моменти, всяка любов се нуждаеше от поне един зрител.

Танте Тилда стоеше пред огледалото като жена, обявила дуел на преживяното. Може би съзерцавайки онзи образ, търсеше останала в миналото Тилда. В очите й имаше лека влага. Всички детайли подхождаха на сцената и изживяванията й. Докато прокарваше ръка през дългите си, боядисани в червено коси, каза на телефонния си събеседник: „Я стига, не се натъжавай, не си струва заради връзката ни“. Отговорът на тези думи изслуша с мълчаливо одобрение. С мълчаливо одобрение, с усмивка, леко поклащане на глава… Сякаш искаше да каже: „О, този филм вече съм го гледала!“… Мисля, че в този момент не беше на този свят. Все едно възприемаше казаното от съвсем друго място. По устните й се разля иронична усмивка. Иронична и същевременно малко тъжна усмивка, която породи у мен впечатлението, че тя наблюдаваше нещата отдалеч, от много далеч, че в тази ситуация искаше да преименува посвоему всичко и всекиго…

Беше топъл следобед, хората усещаха идването на пролетта. Този следобед най-сетне бях отишъл при Танте Тилда в жилището й в квартал Куртулуш, тъй като не издържах на настойчивите й покани и след толкова отлагания, и то тайно, без никой да знае, най-вече мадам Роза; беше следобед, който сега заедно с картините на изгубените улички ми навява мисълта за стар, до голяма степен забравен петък, тъжната радост на една петъчна вечер. Наслаждавах се на малкото ни съучастие в прегрешението. За пореден път бях заедно с един от „забранените“ хора, или поне с човек, когото семейството най-малкото искаше да държи „отвън“. Източникът на тази тъжна радост, от една страна, бе, че там бяха запазени всички асоциации с онези петъчни вечери, които афишираха по най-банален начин какво е семейство, а от друга — навярно се криеше в изживяването, в желанието за изживяване на забраненото. По онова време Танте Тилда сигурно бе прехвърлила шейсетте. „Жалко, каза в края на разговора. А пък довечера има концерт на Моцарт. Е, няма да можеш да го чуеш…“ Бавно остави слушалката, сякаш докосваше нещо крехко, което лесно можеше да се счупи, да се повреди. За минута-две застина безмълвно, без да каже нито дума. Какви чувства, стари спомени или страхове се бяха побрали в този момент, в тези минута-две? Никога няма да узная това. Хрумнаха ми много възможности… ала това бяха просто моите възможности, моите задънени улици, нещо повече — моите самоти…

Когато забърза към кухнята, Танте Тилда се помъчи да възвърне вечно приветливото си изражение. Замълчах и се престорих, че нищо не съм видял. Зная, и двамата трябваше, можехме до известна степен да повярваме на тази лъжа. Обаче в края на краищата имаше сценарий, който се развиваше и бе написан без мен. Навярно затова се притесних, че в този момент бях там. Нямах друг начин да прикрия притеснението си, освен да й внуша, че бях гледал в друга посока, бях видял друго. Можеше да бъда допуснат до сценария, а може би не.

След малко извика от кухнята: „Купих ти пресни питки и сирене. Ще донеса и чай. Както виждаш, трябва да обсъдим нещо“. Гласът й, който достигна в този момент до мен, бе глас на човек, който не се отказваше да черпи с пълни шепи от живота. Този глас щеше да остане завинаги жив у мен, никога нямаше да изчезне от душата ми. В действителност тя пак играеше своята игра. Игра, в която не позволяваше на никого да оспорва главната й роля. Толкова беше свикнала да превръща лъжата в истина и да изживява мечтите си като реалност… Днес, след толкова време разбирам малко по-добре каква сила и връзка с живота може да вдъхне такъв подход. Това качество я крепеше в продължение на години. Година след година… Самотата си се опитваше да забрави с друг, всеки път с друг… Година след година… Поне до дните, в които я видях, мисля, че я видях за последно. По този начин бе станала царица на тази игра, човек, който нито за миг не бе изгубил любопитството към живота, към своя живот, и затова в тази ситуация естествено не пренебрегваше отделни важни детайли. Иначе как можех да си обясня, че от разговорите ни на чаша чай никога не липсваше сирене, че тя правеше всичко възможно, за да оживи разговорите ни със сирене и пресни питки? Когато си припомням това, в душата ми се разлива болезнена радост. По време на разговорите ни на чаша чай, които видимо или поне привидно откриваха пътища към най-различни места, приказвах за хора и чувства от моя живот, за които открай време се надявах да обменя мисли с някого. Като си мисля за тези неща, вкусът на сиренето придобиваше особено значение. Още веднъж се замислям за историята си, за моменти, които придобиват смисъл чрез вкуса. Вкусът на пресните питки със сакъз от фурната в Куртулуш, на бисквитите с пипер, които за пръв път опитах в нейното жилище и които затова ще останат завинаги свързани с нея, с нейния малък салон и с износеното и овехтяло наглед обзавеждане, вкусът на ореховия кекс, който, за разлика от другите печеше не само за определени дни от годината, по официални поводи, но и за всички лични празници, които приемаше, опитваше се да приема с много задушевни чувства, несъмнено пораждаха у мен подобно чувство, познато и на други хора от други места. Тези малки вкусови изживявания имаха значение на малки, но истински подаръци. Тъй като Танте Тилда през целия си живот не се беше застоявала в кухнята. За нея храненето „навън“, в света отвъд границите на домашната обстановка, винаги бе по-приятно. Не полагаше усилия да бъде домакиня, с други думи: не желаеше да полага усилия. Дали да бъде жена, бездруго не означаваше по-скоро да си създаде нов, собствен живот с мъж, с истински любим — живот, за който да знае, че е само неин, вместо да търпи тези миризми вкъщи и сама да ги произвежда? Дали хората от екрана не я бяха призовали да води такъв живот още в младостта й? Имаше едно място, където тя смесваше мечта и реалност. Едно място, чиито граници, кой знае, може би никой не можеше, не искаше да очертае…

Като се вземе предвид всичко това, излиза, че тя, така да се каже, бе доброволна пленница на някои малки мечти и — подобно на някоя от героините на много разкази, романи, песни и филми, които с няколко изречения или поне няколко думи, няколко погледа могат да отведат човек на съвсем друго място — бе решила да тръгне към своя бляскав свят на мечтите и да забрави всички пречки. Затова бисквитите и кексът, които правеше, бяха толкова ценни за мен. Какво ли обаче й минаваше през ума по време на този специален „престой в кухнята“? С какви мисли към какви дни и нощи вървеше тихо и кротко? В какви мечти дръзваше да се унася заради още едно възможно Утре, заради друга мечта? Естествено е, че няма как да зная. Всичко, което зная, са „опорните точки“, които ми даваше в онези разговори. Без съмнение отново на мен се пада да си спомня, да си спомня, доколкото е възможно, и да събера фрагментите за този разказ.

Сега обаче си мисля и още нещо: Това, което направи тези разговори незабравими за мен, освен другото май бе и особеният вкус на чая. Струва ми се, че само с нея, в нейното жилище обичах да пия слаб чай с лимон. Нали има вкусове и миризми, които буквално са извикани за живот само в някои моменти, и нещо по-важно: които са създадени изключително за тези моменти, остават и живеят в тези моменти… Дали това бе един от моментите на малко щастие, които можеш да откриеш и можеш да поставиш на място едва години по-късно? Защо не? Докато приготвяше чая в кухнята, тя тихо си тананикаше известна песен от далечното минало, която явно бе от стар филм, един от нейните филми, за чието име тогава не се сетих… Малко след това влезе с поднос в ръце, с кръшна походка, сякаш излизаше на сцена. На лицето й бе изписана болезнена усмивка. Усмивка, която много повече ме сближи с нея, ни сближи един с друг… Някои детайли си личаха малко по-добре на дневна светлина, под досега на слънцето. Облечена бе в дълга рокля от турско синьо и виолетово кадифе. Старателно бе вдигнала боядисаните си в червено коси. Ноктите на ръцете й бяха с тъмночервен лак, беше добре поддържана жена, която искаше да изживее своята сексуалност и не бе изгубила жизнеността си. Настани се срещу мен. Помежду ни имаше висока помощна масичка. Седяхме до прозореца. После от улицата щяха да долетят гласовете на децата, които играеха на топка. По-късно щяхме да чуем и продавача на гевреци, на млекаря и гласа на жена, която викаше съседката си. Щеше да залае куче, друго дете щеше да натисне настойчиво клаксона на велосипеда си.

Нещо течеше покрай нас, безспирно течеше покрай нас, всичко беше наред, с други думи, всичко вървеше както трябва. Седяхме до жив прозорец. Както до всички прозорци, така и ние вярвахме или ни се искаше да вярваме, че с времето или в подходящия момент това, което бе заело място в живота ни, щеше да се открие към други животи, истории, възможности, и с времето или в подходящия момент щеше отново да съживи други моменти, чувства за други хора до друг прозорец… Тя погледна подноса и каза: „Довечера щяхме да ходим на концерт. В програмата е Симфония №21 на Моцарт…“. А после продължи: „Какъв идиот! Уж дъщеря му не го пускала на концерта. Уж било твърде опасно за неговата възраст. Хората говорели. Нямал ли уважение към паметта на жена си? Ако продължавал така, щели да го затворят в старчески дом. Какъв идиот! Идиот!“.

Това бе, така да се каже, малко обобщение на телефонния разговор, чийто свидетел бях станал. Със сигурност запазваше за себе си подробностите относно отминалите дни и приятната връзка с този мъж. Той бе един от безбройните мъже, минали през живота й. Връщайки се на мястото си след връзката, тя вземаше със себе си и малка пресекнала надежда. За нея този мъж бе един от онези, които бе „познала“ навремето, но винаги се бе опитвала да забрави. От друга страна обаче, трябваше да защити, да съумее да защити от другите нещо, което може да се назове по други начини в други времена, с други хора и под други форми. Едва по-късно щях да разбера, че изживяното с този мъж, чието име така и не научих и който на чаша чай с няколко изречения бе „убит“ или представен за умрял, бе началото на края. В нашата дълга съвместна история донякъде ни сближаваха и неизбежните ни чувства на разкаяние, които не усещахме навреме. Може би в такива моменти се доближавахме малко повече до хората, скрити у нас.

Чая донесе в стария китайски сервиз. Както всички предмети, всички неща с история, този чаен сервиз „говореше“ с гласове, които можеха да чуят само някои хора. Тези гласове навярно вече неведнъж я бяха отнасяли в малкия апартамент в Асмалъмесджит. В това жилище бе живяла с човек, когото бе опознала много късно и за когото не можеше да разказва на всеки. Погледнато отстрани, там бе приключила с един провален брак. На онези обаче, които можеха да прекрачат прага, търпеливо понасяните лишения носеха вътрешно обогатяване. И онзи китайски сервиз постепенно намаляваше. Съвсем бавно, като на всяко ново място все се чупеше по нещо… Ала с всеки разрив, с всяка загуба сякаш се отваряше врата за по-силна привързаност към някои хора, към картините, които бе оставила в огледалото. Всеки път, когато отваряше дума за чашите, Танте Тилда ми разказваше друга история. Разказите й спадаха към този род истории, които другите, които я бяха оставили така сама, наричат „смахнати брътвежи“… Разказите, които бяха нейната реалност… Дори когато оставаха доста далеч от „убедителността“… В тези разкази липсваше само изгубената топлина на един брак. Много светове искаха да се натъпчат в жилището в Асмалъмесджит. В един от тях имаше високопоставен таен агент, който уж работел в американското консулство, в друг — търговец от Бейрут, а в трети — син на османски паша. Те й бяха подарили китайския сервиз в тези светове. Всеки от тях бил джентълмен, говорел много езици и разбирал малко от дрехи, алкохол, танци, с две думи: от живота. Това били нейните мъже. Мъжете, които оставила, които била принудена да остави някъде зад гърба си и които не срещнала никога повече… За един мъж непременно трябваше да бъде изискан, учтив, но най-важното бе богатството на битието. По всяка вероятност никой от нейните любовници не бе присъствал в живота й. Навярно никога не бе изживявала това, което разказваше за тях. Те бяха хора от свят, който непрестанно се нуждаеше от живителния дъх на нейните мечти и копнежи и който тя трябваше да брани до последно; разказите бяха може би само лъжи, както и шлагерите, написани за този свят. Лъжа, която правеше живота малко по-поносим, малко по-разказваем, макар и изпълнен с болезнена радост, така че човек да може да го разкаже… Беше свят на мечтите, чрез който Танте Тилда с всеки изминал ден все повече се откъсваше от семейството си, от онези, които би трябвало да са й близки, и от онези, които чувстваше като „други“, свят, който се обогатяваше чрез различни „времена“, картини и разговори и чиито граници бавно се открояваха със своята дълбочина и вътрешна безизходица. Вероятно и очарованието, примамливостта на този свят на мечтите я караше да обича така маниакално киното, филмите и концертите. Там бе мястото, където всъщност живееше, където вярваше, че живее, и където й бе хубаво да живее.

Онзи ден и двамата искахме да останем в границите на този свят. Малко след като седна срещу мен, тя се опита да почерпи още веднъж сила от съблазнителната си усмивка, ала същевременно ме погледна леко ядосано, сякаш за да насочи вниманието ми върху груба грешка от моя страна, и каза: „Няма ли да налееш? Що за кавалер си!“. Известно ми бе значението на това дребно напомняне, респективно този упрек. В тази фаза на ритуала, на нашия ритуал тя се нуждаеше от помощ. Ръцете й трепереха, малко по малко губеха контрол и с всеки изминал ден й ставаше все по-трудно да държи нещата, които облекчаваха живота й. Навремето, доколкото зная, различни лекари бяха поставили различни диагнози на болестта, но нито едно от леченията не се оказа ефикасно. Всеки се опитваше по свой начин, със свои средства. Веднъж станах неволен свидетел. Тогава тя търсеше подходящо лечение за заболяването си и веднъж попита по-голямата си сестра, която въпреки цялото отчуждение все се стараеше да бъде близка с нея: „No sea ke esto pagando por mis pekados, Poza?“ („Да не би да плащам за греховете си, Роза?“). Мадам Роза отначало замълча, минута-две заслушана в тишината. Някакъв прозорец, който задължително трябваше да стои затворен за посоченото време, ненадейно се открехна. Беше петъчна сутрин. Къщата пак се подготвяше за Шабат. За вечеря щеше да има „gaya“, риба, която „другите“ познаваха под името „gelincik“, змиорка, с жълти сливи. Покупката както винаги се извършваше от „господаря“ на дома или „balabay“, както го наричаха на своя език. Мъжът на мадам Роза бе постоянен клиент на прочутия търговец на риба от Измир, който продаваше на пазара в Еминьоню. Рибите, специално заделяни за мосю Жак, винаги бяха от същия ден. Винаги от същия ден, както повеляват предписанията… Така че осем броя излизаха горе-долу килограм… След такова предястие заслужено идваше редът на „hünkȃrbeğendi“, ястие от патладжани и месо. Докато патладжаните се задушаваха на слаб огън, имаше време да се приготвят и „borekitas“. Тези банички с пълнеж и незабравим вкус, наречени на турски „börek“, чието тесто не се приготвяше толкова лесно, много често се сервираха на съботната закуска и се услаждаха на всички, дошли в къщата, също на съседите.

С други думи, мадам Роза искаше тишината да се чуе, та в това време всичките й крачки заради живота да бъдат правилни и заради заедността да се изтълкуват правилно. Мъката на двете всъщност започна в този момент. Едната сестра бе застинала в собствената си лъжа, другата въпреки всички преживявания и разочарования — извън мястото, където искаше да се намира. Кое в тази ситуация бе лъжа, в чий свят? Ако човек си дава ясна сметка за всичко това, излиза, че с мълчанието си мадам Роза целеше да получи и предостави малко време за размисъл. Празнината в разговора, породена от мълчанието й, извади наяве многогласни моменти, спомени. Единият от тези прозорци бе като че ли скътан в спомените, в мрака на спомените. Усетих, че с този въпрос Танте Тилда искаше за пореден път да се изплъзне от разкаянието. Сякаш там се криеше друга смърт. Друга смърт или тайно, безшумно старо убийство, за което не можеше да се разкаже на чужд човек. С мълчанието си мадам Роза навярно искаше за пореден път да остави сестра си сама на лежащия в далечното минало път на болката. В тези мигове бе улисана в приготовленията за вечерята. Никога не би се разделила с дома си. И това бе не единствено нейната съдба. Много жени можеха да преоткрият у нея частица от себе си, макар и погледнато само отстрани.

След като помълча известно време, каза: „De ti pars ti te keates estos penseryos. Zavali de mi madre, ya se merikiyava munço por ti. Se espantava ke a pareser a la Tia Fortüne. Kon esta ansiya se fue.“ („Сама си създаде проблемите. Колко ли щеше да се изтормози заради теб клетата ни майка. Опасяваше се, че ще заприличаш на леля Фортюне. С това си притеснение и умря.“) Този разговор се провеждаше, докато мосю Жак още не се беше прибрал. Мосю Жак някак не можеше да понася Танте Тилда и доколкото зная, всячески я отбягваше, понеже смяташе, че е обсебена от „дявола“. Дали тези чувства бяха валидни още от времето, когато току-що се бяха запознали, когато се бяха опитали да живеят заедно като „ново семейство“? Кой знае… С течение на годините недостатъчно обяснените възгледи или задължения бяха променили толкова чувства, унищожили бавно и безшумно толкова надежди. Помня само, че сега, в тези дни, в дните, които виждах, спазваха дистанция. Бихме могли да кажем, че двама души теглеха въже, като и двамата бяха абсолютно убедени в своята истина, пленени от своите фантазии, така че не смятаха за необходимо да видят и да разберат някои факти. В крайна сметка мосю Жак каза на мадам Роза, че Танте Тилда можела да идва у тях само когато го нямало. Дали тази борба за власт имаше и друго основание, скрито дълбоко в душата, за което никой не биваше да задава въпроси и затова не намираше кураж да го засегне? Може би. И все пак там не беше мястото за ревизиране на такова основание. Може би, кой знае, това чувство изчезваше сред толкова други проблеми помежду им, които се надигаха, разсейваха и отлитаха нанякъде… Ето защо и аз надали имах право да продължавам да разпитвам тези хора за това, което бяха скрили в тези стаи, тези чекмеджета. Тези врати бяха донякъде и мои врати и донякъде заради това може би трябваше да останат затворени завинаги. Да съумея да съживя, да вдъхна живот на видяното от мен чрез въображението си… И бездруго именно „тази леля“ на име Фортюне от разговора ме примами към същинския разказ. Къде, кога и с кого бе живяла тази жена, до която Танте Тилда толкова се доближавала според майка си? Как бяха очертани границите на „забраната“? Кои бяха причините? Коя пропаст създаваше източника на онзи страх? Мадам Роза отклони моя въпрос и не прояви готовност, ако може да се каже така, да зачекне тази семейна тайна. Това, което мосю Жак знаеше за тази сродница, жена, която бе останала, изчезнала или забравена някъде, ми се стори — с ваше позволение — изтъкано от фантазии и интерпретации. Според всичко, стигнало до слуха на семейството за този живот, леля Фортюне, облечена в стари парцаливи дрехи, бродела из улиците на Бююкада, сегиз-тогиз говорела ядосано, гневно със себе си, а друг път имала вид на жена, напираща да разкаже за нещо хубаво, което само тя виждала, и преливаща от радост, си тананикала песни. Косата си носела винаги късо подстригана, съвсем късо, донемайкъде късо. От определен момент нататък това се превърнало в неин „фризьорски ритуал“. Помагал й тринайсет-четиринайсетгодишен фризьорски чирак от Искендерун, който не познавал родителите си и прекарал детството си в дом за сираци и чиято най-голяма радост била да лови риба и да храни с нея котките. Щом го повикала, момчето идвало в къщата й, която била „някъде в задната част на острова“, далеч от любопитни погледи, пълна с чудновати неща, чието значение никой не разбирал, и подстригвал косата й с машинка. След това… По този въпрос имало какви ли не слухове. Говорело се, че леля Фортюне си давала труд за храната само в дните, когато имала гост. Тогава от дома й се разнасяли необичайни миризми, които възбуждали апетита на всички. Според друг слух след подстригването бавно разкопчавала панталона на момчето, галела пениса му, лапала го и после притегляла момчето между бедрата си. Кой бе разказвал такива неща? Кой какво и от кого ги бе научил? Нямаше отговор на този въпрос, никой не отговори на този въпрос. Бяха общоизвестни неща, изживени и запазени живи там. Преди години тази странна леля била останала, по-скоро изоставена там, забравена от семейството, или то се постарало да я забрави. В летните месеци, когато идвали сезонните гости, се затваряла в къщата си, в зимните месеци се разхождала из студените и безлюдни улички. Не се наложи да напрягам ума си, за да разбера причините за това решение. Защо обаче леля Фортюне отишла там, защо „онова място“ или „онзи остров“ бил точно остров Бююкада? Дали изборът да отиде там бил наистина неин? Дали отишла или, с други думи, била изпратена там против волята си? Къде живяла, преди да се лута така по улиците, сякаш живеела в друг свят? Какви били условията й за живот, какви надежди я свързвали с хората, които обичала, обичала истински? Имала ли залези, в които вярвала, можела да вярва с цялото си сърце? Имала ли на тесния перваз саксии цветя, за които се грижела всеотдайно, с които говорела, за да растат по-добре? Научих само, че съпругът й, адвокат, който обаче така и не успял да направи желаната кариера в професията си, в свободното си време, вечер и в края на седмицата, пишел статии за вестник „Ел тиемпо“ и мечтаел за журналистика, за истинска журналистика. Един ден я напуснал ненадейно и без обяснение, за да заживее с друга жена, своя колега; и не стига това, ами малко по-късно била принудена да изпита още веднъж това чувство на раздяла, на изоставеност, когато синът й напуснал къщата с думите: „Отивам във войската“, но по причини, които не знаела и така и не научила, заминал за Хавана. Двамата не се върнали вече, изчезнали безследно. Според мълвата синът й, който след тръгването на баща си обещал на майка си, че цял живот ще я подкрепя, и който изглеждал на околните ту много весел, ту затворен, угрижен човек, наистина отишъл във войската; вследствие на нещата, които изживял там или още преди това, обаче избягал презглава в Хавана. Презглава, без да уведоми когото и да било, даже най-близките си… Също както в приключенските романи, където хората биват примамени от мечти, в далечни страни… След това всеки изживял собствената си приказка. Своята приказка или своето невъзможно за споделяне приключение, своя разказ, за който се знаело, че винаги оставал изгубен, „неразбулен“ за някого…

Няколко години по-късно, когато все още живеела в малката си къща в Кадъкьой и още не била изгорила вещите си в своята градина, Фортюне разказала на съседите, че с новините от радиото, които постоянно слушала, за да научи нещо за мъжа и сина си, получавала шифровани съобщения, че трябвало да отиде на неотложна среща на острова, че всяка минута била скъпа. И че голямото сливово дърво, което виждала от спалнята си, всяка нощ се приближавало все повече към нея и я заплашвало със смърт. В тази приказка се разказвало, че мъжът й отишъл по важно държавно дело в Солун, а пък синът й навлязъл в търговията със смарагди в Хавана и много забогатял. Доколко тази приказка била истина, доколко измислица? Това никога няма да узная. Но както и да е, изглежда, май е вярно, че Фортюне видяла за последно сина си, когато с войнишката си подстрижка напуснал някак боязливо къщата. Дали е възможно по тази причина години наред да е подстригвала косата си късо като войник? Дали било от копнеж, породен от тази загуба? Или пък в решението й имало и следи от протест? Може би. Както сме забелязвали и преди, някои послания се изпращат по много особени пътища. Каза ми го не само тази картина, а и друг детайл от разказите на мосю Жак, който той спомена само мимоходом, без да се спре на него. В зимните дни Фортюне се разхождала със старо кожено палто. Всеки път обаче обличала палтото наопаки, с кожата навътре и подплатата навън. Защо? За да разкаже посвоему какво предпочитала в живота или за да привлече вниманието към положението си на отритната, забравена жена? Зная, че бих могъл да дам различни отговори на този въпрос. Но независимо от вида на отговорите ми се струва, че тук, точно тук навярно се крие много важен разказ. Сякаш презглава бе изоставила, сякаш бе пожелала да изостави нещо някъде заради някого, заради онези, които можели да видят и искали да разберат. Сякаш имаше някакъв повик, повик, който би могъл да ни въведе бавно в истинския разказ… Дали тази жена, която всички хора, живели в онова време, бяха познавали и искали да познават като нещастница, само като нещастница, била може би болна заради семейство, от което не можела да се избави? Дали мъжът й, а после и синът й я напуснали, защото била луда, или полудяла, след като я напуснали? Този въпрос, доколкото разбирах, всеки там беше оставил без отговор. Тъй като никой не бе разбрал, почувствал и прекрачил нейната граница, когато тя направила онези крачки и се борила, за да заеме мястото си в този свят. За пореден път един човек е бил превърнат някъде в жертва. За пореден път, безмилостно… Отгоре на всичко от хора, които са знаели какво значи различност, които е трябвало да живеят постоянно с нея. За да живее, вероятно е трябвало да се идентифицира с някакви сили, със сили, създадени, за да хармонират с ценностите; освен това вероятно е трябвало да стане съучастница… Един ден рибари намерили Фортюне на плажа. Била мъртва от известно време, очите й били изгризани от плъхове. Възможно е да се е самоубила, хвърляйки се от скала, или да е била убита от някого. Мадам Евдоксия, която по всеки повод повтаряла, че цял живот не била мърдала от Бююкада, съобщила на майката на мадам Роза, единствената, която знаела семейната тайна…

Танте Тилда никога не разказваше за леля си. Тези картини обаче, изглежда, се бяха загнездили доста здраво в онзи мрак, от който неизменно искаше да избяга. Днес чувам много по-добре звука от тези крачки. „Болестта“ й прогресираше бавно и коварно. Неконтролируемото въпреки всички усилия треперене на ръцете трябваше да се приеме като предупредителен сигнал. Като вземем предвид житейските й предпочитания, излиза, че често е съумявала да си създава пътища за бягство и макар и за кратко, да разкрасява времето с друго осмисляне. Пътища за бягство или това, което бе останало от стария й свят на мечти, нейната различност, която въпреки всичко случило се не бе изчерпана, не би трябвало да е изчерпана… Дори когато с времето си спомняше по съвсем различен начин за някои тайни влияния, някои подробности… Може би затова когато поех ролята на кавалер по време на чаения ритуал, ме попита дали познавам Рита Хейуърт. Казах: „Дамата от Шанхай на Орсън Уелс“. „И Джилда… — добави тя. — Незабравимата Джилда и песента, когато си сваля ръкавиците… Ето това е живот! Това е живот, знаеш ли?“

Ето това е живот… Тези думи изразяват толкова съжаление, отчаяние, раздяла… Ето това е живот… „Я почакай, в кое кино го даваха? В «Сарай» или «Мелек»? Май в «Мелек», да… Йози ми разказа за мосю Салтиел, за дните, когато идвал в дюкяна на баща му да си шие костюми. Мосю Салтиел бил старият собственик на киното. Беше една от малкото вечери, в които Йози бе приказлив и весел. Онази вечер отидохме на танци. Припомнихме си дните, когато киното все още беше «скейтинг палас». Никога няма да забравя песента от филма. Никога… «Put the blame on Mame»… Йози беше пребледнял като платно. Знаеше, че е болен. И ми го каза няколко дни по-късно. Така и не успяхме да отидем още веднъж на кино…“

Дали думите от нашата беседа, която водехме на френски език, съществуващ навярно само в една много различна област, и която се опитах да пренеса в разказа, който се пишеше бавно от само себе си, са истинските ни думи?… Коя от думите е жизнеспособна, къде, за кого? Коя ще бъде написана наново, иска да бъде написана наново, къде, от кого, за кого? Нашите разговори, които от време на време залитаха към малки монолози на Танте Тилда, тогава бяха там, а сега са тук. Мислено се връщам към онази вечер. От една песен бяхме стигнали до живота, останал някъде зад нас. В този миг пишехме нашия филм, собствения си филм. Бяхме в нашето кино. Онези сенки бяха нашите сенки, онези гласове — нашите гласове. В разговора с Танте Тилда имаше много разкази, които ме примамваха в онази тъга. Там бяха нейните кина и нейните незабравими филми, съпругът й за известно време, мястото, където се бе пързаляла на кънки като малка, разочарованията, съжалението и множество малки мечти, които не бе успяла да сбъдне…

„Да, повече не отидохме на кино… Онази вечер бе финалът. Началото и бездруго не бе много по-различно. И бездруго нито веднъж не отидохме там по начина, по който ми се искаше. Вероятно постоянно очаквах «финала». У всички нас, така да се каже, винаги се таеше един «финал». Различни «финали», различни страхове… А пък бяхме гледали всички тези филми, не бяхме пропуснали нито един. Но както вече казах, нито веднъж не отидохме там по начина, по който ми се искаше. Според мен трябваше да бъдем в киното половин час преди да започне филмът, да се срещнем с познати, да споделим преживяванията си и да покажем един на друг новите си дрехи. Това е кино… Такова би трябвало да бъде киното… Само че Йози вечно избягваше хората, вечно ги избягваше… «Мелек» и Рита Хейуърт… Там ли даваха «Само ангелите имат крила»? Да не би да бъркам? Или не беше в «Мелек», а в «Глория»?… Не, не, това беше по-рано.“ Дошло беше времето на забравата, когато някои картини се губеха в други.

Но да се върнем на онези места, от които тя искаше да избяга, на които никога не искаше да се върне, за които не искаше да си спомни… Думи от филмов епизод, които се бе постарала да съхрани в паметта си, рокля, която не бе захвърлена на боклука, а запазена, за да бъде все пак сложена още веднъж, новонаписани спомени, възкръснали от някакви кошмари — нима всички те не са индикации за съжалението, задето е била пленница на този път? Години наред вървях по тази следа с подобни въпроси. Тази жена изпитваше невероятна страст към филмите, която я поддържаше жива през целия й живот. Надявам се един ден, когато гласът ми се чуе, както желая, да мога да разкажа на някои хора за това. Тя се разкри пред мен донякъде и с тези филмови епизоди, с картините, които бяха дали насоката на живота й, въпреки всички несбъднати мечти живееше — право да си кажа — само благодарение на своите връзки, бе решила да живее с това, което не искаше да напусне.

Съвсем бавно бях посветен в една тайна. Обратно на това, което мислеха мадам Роза, мосю Жак, семействата Вентура и Таранто, тя — с много дълбока обич, с осъзната едва по-късно преданост — оставаше неизменно привързана към съпруга си, шивача Йосиф Ротман, когото винаги наричаше Йози, и който в годините, в които я познавах, неизменно ми се струваше като образ, спомен сякаш от далечно минало… Самота, мълчание, липсващи отговори, възникнали от невъзможността заедно със страстите да се разделиш с нещо любимо, независимо дали човек или вещ… Недоразумения, постоянни недоразумения… За Танте Тилда неизживените сцени, отломките от живота й бяха скрити в онзи безкраен екран на мечтите. Сега ми става ясно, че мога да съхраня, да поместя малко по-добре на страниците на съвсем друга книга това, което ми бе разказано в името на онова място, сиреч на киното. В онези вечери тя ми разказваше не само за Рита Хейуърт и за дълбокото чувство на опиянение, която предизвиквала у нея сцената с ръкавиците, не само за блясъка на „Мелек“, което днес продължава да съществува като кино „Емек“, за хубавицата Джоан Кроуфорд в скъпите кожи, онази „жена, заради която си заслужава да се живее“ и която един ден получила името „мадам Пепси-кола“, но и за незабравимата роля на Ингрид Бергман в „Анастасия“, покъртителната съдба на „grande duchesse“ и ефектната сцена с възбуждащата кашлица, Анастасия, която чака да се възкачи отново на трона, след като отдавна е изгубила страната, културата и хората си. Разказваше и за очите на Бети Дейвис, великолепната игра на Пол Муни, за гангстерските филми на Едуард Дж. Робинсън, за благородната любов на Хъмфри Богарт в „Казабланка“, филм, в който и най-малките роли били изпълнявани от големи актьори; за това, че много плакала на сцената, в която пеели Марсилезата. Разказваше за ястията, които хапвала в „Атлантик“, за сладкишите в „Лебон“[1], за шапки, орхидеи и универсалния магазин „О Лион дʼор“…

Полагахме всички сили да изживеем онази граница, разделяща миналото и сегашното време, чрез нейните спомени, думи и чрез нашата отдалеченост от нея. Като гледахме в лицето — доколкото бе възможно и с всички евентуалности — спомените, думите и нашата отдалеченост дори когато не можехме да дефинираме и опишем нашите радости и скритите в радостите болка и несигурност… Друг път имаше фрагменти у други хора в други времена… Може би затова екранът на мечтите трябваше да се изживее докрай. Може би затова фрагментите се вливаха в друг мрак, в друг филм, заживяваха в друг филм. В нейните други, съвсем други филми… За да може да издигне съвсем бавно тухлената ограда около своето „кино“. Заради място, на което се преоткрихме, нещо повече: съумяхме да се намерим, заедно с определени хора, които бяхме изгубили и не бяхме виждали достатъчно някъде във времето, в което трябваше да живеем… Това би могъл да бъде един от разказите, които хората, които се задоволяват с лесни решения или се тревожат за малкия си свят и го бранят, подминават след първите редове с пренебрежителен жест и с думите: „О, още един носталгичен разказ, въздишащ по миналото“. Такава постъпка обаче само за пореден път би внушила на онези, които против волята си живеят от другата страна на глобуса, чувството, че са изолирани, нещо повече — предадени. Време беше да заживеем с нашите лица, които можеха да се променят и които трябваше да променяме. С нашите непостоянни лица, които можеха да се променят и които трябваше да променяме… За да станем още повече… Къде започна самотата, кога за пръв път осъзнахте своята самота, с кой поглед, с кое докосване? Пътят, това откритие и тук води към човека, когото се опитвате да спотаите даже от себе си, а именно — към вас самите… Безспорно някои срещи, ако се вземе под внимание пътят на мрака, са кошмар… Ала вероятно само по този път бе възможно да стигна до Танте Тилда, истинската Танте Тилда. Нейната история никога не е била носталгичен разказ. Нейната истина може би трябваше да се търси по-скоро в безизходицата, в която била изпаднала дори според най-близките й хора, „луда, която виждали и срещали рядко, все по-рядко“, която не възприемала нито времето, нито местата, на които живеела, както околните. Жена, която изживявала своите улици, врати, стаи с винаги неподозирани, неочаквани преминавания, чувства, която преминавала от едно време в друго, опитвала да живее в няколко времена едновременно, ала до последно проявявала справедливост към всички времена, жена, която категорично се вслушвала в гласа на чувствата си и която въпреки претърпените щети не оставала просто зрителка, а била участница в играта, въпреки всички сривове и загуби; която се осмелявала да върви напред със собствения си глас и която надплатила за своите решения.

Всичко това научих отчасти от мосю Жак и мадам Роза, отчасти от повсеместните слухове. Такава била още в младостта си, когато чрез онези ухания усещала по-силно опиянението от живота, а и в кратките дни на брака с шивача Йосиф Ротман. Описваха ми я като жена, която навремето познавала и сменяла много обожатели. В онези дни, в дните, които сега са много далеч от всички ни, явно играела главната роля в големи приеми и двудневни излети… Естествено, тези й „предпочитания“ били трън в очите на онези, които се хвалели с всестранната си порядъчност. Не беше трудно да се разбере тази неприязън. Построилите живота си върху приспособенчество, разбира се, имали затруднения да приемат някого, който демонстративно им показвал, че не били сбъднали и никога нямало да сбъднат мечтите си. В строго секретните си разговори членовете на семейството били единодушни, че това момиче, което все повече се отклонявало от пътя и разклащало реда, било попаднало в лапите на „опасна болест“ и току изразявали мнението, че един брак в естествения си ход можел да излекува много рани. Та нали посредствеността е обсебена от стремежа да се налага на всяка цена. Изпълнението на такова решение означавало малка победа на онези, които трябвало да постигнат разбирателство относно правилността на избраното от тях положение. Та нали имало толкова пътища да прикрият безшумно и изкусно истинските поражения, все едно не били изпитали самота и измяна, точно както постъпвали в много други региони, времена и песни по света… Никога повече не бивало да усетят това сътресение, погребано толкова дълбоко в тях, а което било още по-важно: никога не бивало това да им проличи.

Доколкото се вижда, в онези дни станало така, че шивачът Йосиф Ротман излязъл на сцената, която била животът на Танте Тилда…

Според разказите на първата им среща насаме Йосиф Ротман завел Танте Тилда само в кафене „Лебон“, а отгоре на това поръчал само сладкиши. Там тя изпитала първото си разочарование. Първото разочарование или чувството, че била много далеч, на много далечно разстояние… Тъй като тази млада жена, вечна аутсайдерка в живота, желаела този, за когото щяла да се омъжи и с когото щяла да сподели живота си, да я заведе в един от шикозните локали с музика и алкохол, подобно на героите от нейните мечти или от мечтите на много други жени. Да, в един от шикозните локали с музика и алкохол, където двама души можели да танцуват до края на нощта. Снимката оттам щяла да намери място в албум, или още по-важно: в един от онези романи… Заради онези филми… С любим „като Роберт Тейлър“… Дали Танте Тилда мечтаела да се пече на слънце на корабната палуба по време на медения си месец в Тихия океан?

[1] Изискана сладкарница в Бейоглу, която, с известни промени на мястото и собствениците, съществува и днес. — Б.р. ↑

Отвъд границата

Възможностите, които се множат заедно с цялата подготовка за тази история, както чрез чутото, така и чрез моите проучвания, неминуемо ме отвеждат до границата на един банален, доста изпразнен емоционален свят. На тази граница срещам съмнение, страх от провал, който трудно се описва с думи. Защото след като направих няколко крачки към онази жена, в чиято различност винаги съм вярвал, искал съм да вярвам, все пак не мога да се въздържа да не се запитам откъде идва тази различност и какви са причините за нея. Коя от всички изчерпани, омърсени думи беше предизвикала това бавно отдалечаване на Танте Тилда от онези хора?

Така че сега се опитвам да видя Танте Тилда през призмата на подобни въпроси, сред всички тревоги, от които не мога да се избавя, и сред възможностите, които постоянно ме объркват. Къде в действителност се корени различието, в чия гледна точка? В подтекста на разказа със сигурност имаше нещо, независимо какво — името, мястото, цветът, звукът, мирисът, или детайл, водещо към Танте Тилда или от Танте Тилда към някой друг. Сега разбирах защо въпреки цялото разочарование тя е била впечатлена от Йосиф Ротман в кафенето. Тъй като Йосиф Ротман разказал на Танте Тилда, че да, смятал шивачеството за „бащиния си занаят“ и се стараел да го продължи, че най-хубавата страна на този занаят била как платовете бавно се превръщали в живи дрехи, как скритата в тях поезия, която човек трябвало да чуе, бавно придобивала форма; но че животът в ателието вече не го правел щастлив и съкровеното му желание било дълго, много дълго пътешествие до полюса. Един ден сто на сто щял да тръгне на това пътешествие, благодарение на многото прочетени книги бил направил всички приготовления и начертал картите си, и дори би жертвал живота си, за да стъпи на „тази студена, необятна, потънала в тишина бяла земя“. Казал, че от години търпеливо подхранвал вярата си в „друг живот“ и с цялото си сърце искал да остане свързан докрай с нея. Не желаел и нямало да се съгласи с това, че тази мечта не се възприемала сериозно… Баща му, чието доверие неизменно се мъчел да заслужи, бил първият от онези, които го оставили сам. Баща му, който същевременно бил и негов учител… Този човек, който го научил на всички тънкости в занаята, шивачеството, не бил вече същият. Преди две години ослепял. Въпреки това продължавал да работи. Това била единствената възможност да остане свързан с живота. Все така идвал в ателието и се примирявал с всички затруднения, крепен от надеждата да вдъхне онази миризма. Крепен от надеждата да вдъхне миризмата, да почувства допира… Както правел от години… Вътрешно спокоен, защото знаел, че живее, остава да живее на същия бряг… Усещайки този бряг не като затвор, а като убежище… Черпейки сила от ръцете си, от това, което получавал чрез допира. Привързвал се дълбоко към платовете, които отнасял в друга стая, своята стая. В часовете, когато бил насаме или си мислел, че е насаме с тях, дълго им говорел. Най-често казвал безсмислици. Тези платове били донякъде неговите хора, последните му хора…

Дрехите, които шиел, били безупречни, но не приказвал с околните, ако не се налагало. Вече не приказвал и със сина си. Ех, да беше приказвал… Тази искреност била достатъчна да впечатли Танте Тилда. След тези думи навярно открила нещо в този мъж. Нещо, много различно от онова, което изживяла след години, когато, всъщност вече много късно, разбрала колко важна била неговата мечта за „онази бяла, необятна, потънала в тишина земя“. В онези моменти в онова кафене, толкова отдалечено от бляскавите локали, присъствала надежда, която далеч надхвърляла всички копнежи, лишения и отчужденост… Надежда, която правела изоставеността малко по-поносима. В този момент присъствала радост, която обогатявала тъгата… Радост, която се основавала на усещането, че пренасяш частица от себе си върху другиго или намираш частица от себе си в другиго… Предполагам, че това, което разбрала в последния момент, един ден, когато дошло времето, осветило с мъждукаща светлинка един съвсем друг път. Както мога да си представя, с течение на годините разкаянието от закъснялото разбиране е щяло да я разяжда все по-силно и щяло да отдалечава все повече улиците, багрите, ароматите от личността, чийто образ се стараела да поддържа в очите на другите. Да вярваш в бяла, необятна, потънала в тишина земя… Това сякаш се превърнало в единствената мечта, която Йосиф бранел съзнателно през целия си живот. Ала за жалост „пътешественикът“, когото видяла в този мъж, избран й от съдбата, бил само един от пътешествениците в онези филми. Йосиф обаче по всяка вероятност видял жена, която за пръв път го изслушала, можела да го изслуша. Този момент бил точно такъв, какъвто си го представят хората, вярващи в „първата среща“. Ала тогава двамата виждат в другия само човека, когото искат да видят, когото са мечтали или могат да видят…

Да можеш да обичаш някой, който се е скрил в друг човек, да осъзнаваш, че го обичаш… Това навярно означава и че този мрак, за който не бихте могли да разкажете и в който не можете да проникнете, вечно ви следва заедно с това, което сте изоставили и което ви е изоставило. Да можеш да виждаш друг човек, скрит в някого… И все пак поне в онези дни тези чувства били достатъчни, за да ги обвържат здраво един с друг. В онези дни никой не можел да си представи какво ги очаквало. Не било лесно. Имали огромен екран с мечти, който превишавал способността за възприемане на мнозина от околните. Екран с мечти, за който не разказвали нищо на другите, където можели да живеят само те, избралите да живеят в това „там“, докато пропаднат и се възродят отново за интимните си дни и нощи… Или пък това било мястото, на което търпели своите поражения, реалните си поражения?

Останките от един брак

Ако реша да тръгна по следите на разказа у мен и да остана свързан със значението на мястото, трябва да кажа, че Танте Тилда и Йосиф се оженили много скоро след срещата, на която не успели да разкажат достатъчно за себе си на другия. Дали това не била малко принудителна крачка към друга заблуда? Или онази крачка намерила своето основание в онази заблуда? С такива въпроси не напредвам кой знае колко във време, което сега придобива смисъл у мен с всичките си празноти. Както научих, през най-важните години от брака си двамата живели в малкото жилище в Асмалъмесджит. Ходели на кино и в локалите с музика и алкохол, така обичани от Танте Тилда. В локалите с примигващи светлини, където се пиел алкохол, а хората, които подобно на нея живеели и гледали на живота тихо и кротко или единствено с вътрешните си гласове, в някои нощи губели нещо от себе си… За да се насладят до насита на недосегаемата си връзка от първите й дни, и нещо по-важно: да я покажат на другите… Това била едната страна на разказа, която е лесна за разказване и която била изживявана по сходен начин, само че с различни думи на различни места от различни хора. Някои реки винаги се вливат в едно и също море… След известно време обаче Йосиф започнал да говори все по-малко и да се затваря все повече в себе си. Това били дните, в които без възражение вършел всичко, което желаела жена му, и сякаш бил решил да остане зрител на живота си. Кога, къде, след кои кадри започнала тази капитулация? Дали отчуждението се дължало на него, на пътуването му към себе си, или било реакция срещу поведението на Танте Тилда, която настойчиво приканвала всички околни да се отдадат на живота, на опиянението от живота, а това често плашело мнозина? Дали е разбираемо, дали е приемливо, че той, който бил стигнал далеч, много далеч във вътрешния си мир, виждал жена си като чужда жена, подобна на всички останали? Доколкото успях да видя от моята граница, Танте Тилда с всеки изминал ден вероятно се разочаровала все повече от мъжа, когото била избрала за свой спътник в живота. На това място от разказа добавям няколко интимни картини, разказ за един доверен ми спомен. За тази жена, която толкова копнеела за живота „навън“, тогава настъпил един от най-незабравимите моменти. Една вечер мъжът, с когото била принудена да дели една и съща стая, неочаквано донесъл вкъщи радио с грамофон марка „Сиера“ и внимателно инсталирал двата апарата. Радиото и грамофонът били като врата, отворена към човек, който от ден на ден все повече потъвал във вътрешно изгнание. След тази вечер купили безброй плочи. Йосиф до късна нощ се мъчел да лови и слуша чужди радиостанции, чужди пристани. След тази вечер в дома, в който подобно на редица други партньорства от години вече не се играела играта на щастие, макар и за кратко се насъбрали много песни, радости и мечти за невероятно тиха бяла земя. След тази вечер… Мечтата в този дом бавно щяла да бъде изчерпана… До вечерта, която била различна и, както изглежда, никога няма да потъне в забрава…

Въпреки че на младини често сменяла любовниците си, по време на брака с Йосиф Танте Тилда не допуснала чужд мъж в живота си, макар да вярвала, че още не била изчерпала докрай много свои мечти. Околните били убедени, че в този брак били взели правилното решение, защото виждали ставащото в малкото жилище в Асмалъмесджит само със собствените си очи. Дали поради тази дистанция тя не разказвала на никого за бавно нарастващото разочарование в тези вечери, както и за толкова много предишни разочарования?

„Още не бях намерила изход — каза ми години по-късно, когато ми описа онези вечери. — Потърсих утеха. Странични хора при всеки удобен случай ни повтаряха колко си подхождаме. Аз обаче имах странно усещане. Наясно бях, че така не може да продължава…“ Сякаш с тези думи искаше и да каже, че на всички им убягвало нещо, че всички виждали само това, което желаели да видят.

Но сега ми се струва, че дните в Асмалъмесджит минавали другояче и от гледна точка на Йосиф. С всеки изминал ден нещо от съвместния им живот си отивало. Ставало въпрос за разочарованието на един човек, който въпреки всички надежди и старания не намерил отклик за една своя мечта. Дали Танте Тилда забелязала това разочарование, дали се е опитала да вникне достатъчно в мечтата на този мъж, който искал да отвори съвсем друга врата — въпреки цялата му мълчаливост и затвореност? Не вярвам. Ако беше така, връзката им несъмнено би изживяла различни моменти на възраждане и тя би разказала за това на някого. Следователно съвместните дихания в съвместните нощи не им попречили и да поемат съвсем бавно и тихо всеки към своята собствена и чужда за другия самота. Тяхната чужда за другия самота… Дали било съдба или решението да бъдеш „пленник“ на един човек?… Колко песни са били написани за това, песни, предназначени само за конкретен мъж или жена, колко стихотворения са били посвещавани на определен човек, колко разкази не са били довършени и са чакали времето, мястото и хората, които да ги прочетат?

В онези дълги нощи Танте Тилда прочела повече книги, отколкото през целия си живот. За завидния разкошен живот на господаря на Пардаян, за дамата с камелиите и граф Монте Кристо. Йосиф понасял тези нощи с мълчанието на човек, умеещ да понася достойно съдбата си, без да показва нито за миг колко самотен се чувства. С достойнство, мълчаливо и с всеки ден затваряйки се все повече в себе си… Опитвал се да „вижда“ различните цветове на небето… През цялата нощ, до утринния здрач, до началото на следващия ден… Танте Тилда винаги държала книгите си на нощното шкафче и пренасяла историите в своите филми, в собствените си филми. Без да вижда, че мъжът й бавно вървял към „онова място“… Дали било убийство? Право да си кажа, никога не съм имал смелост да поговоря с нея за това.

„Видях“ тук думата „убийство“ въз основа на породените от онези изречения асоциации. Било друг вид убийство — тайно, за което знаели само двамата и което белязало един живот или най-малкото един житейски период. Онези дни отминавали с малки надежди, малки проблеми и малки разходки. С малки надежди, малки проблеми и една някак невъзможна за споделяне, постоянно нарастваща самота… Както било в живота на онези, които живеели в границите на уседналостта и не можели да поемат към нови хоризонти… Както е във връзките, които съществуват чрез мебели, вещи и ежедневни успехи… До деня, в който се установило, че Йосиф Ротман е болен от туберкулоза. Сякаш напук на щастливите съдби в романите на Танте Тилда и света на мечти и илюзии, в който тя се била потопила. И тази болест била може би единственото, което въпреки целия фалш, прилягало на дните, изживени от този човек, Йосиф Ротман, който искал да защити границите на своята територия от всичко фалшиво. Тогавашните лекари били на мнение, че чистият въздух и спокойствието щели да се отразят благотворно на здравето му. Първият вариант бил санаториумът на остров Хейбелиада[1]. Не след дълго обаче осъзнали, че няма да издържат затворени на такова място. После се сетили за Бююкада[2], където често се разхождали през пролетните месеци. Навярно в този момент са си спомнили за острова със съвсем други чувства… Наели къща, облъхната от боров аромат, на хълм с изглед към морето и лежащия в далечината град с неговите светлини. Да се преместят в тази къща, несъмнено означавало и да направят крачка към нова самота. А в това време кината щели да продължат живота си… Танте Тилда казала на по-голямата си сестра, която я навестявала в онези дни, че това било несправедливо, много несправедливо. Говорела за различни места и различни спомени, ала единствено в този разговор засегнала самотата в своя брак… „Тилда много ме изплаши. Там можеше да направи всичко, всичко…“, каза ми мадам Роза, припомняйки си онези дни. Не беше трудно за разбиране. В онези дълги зимни нощи, когато вятърът блъскал прозорците, когато отвън долитал само кучешки лай, всички светлини били далеч, много далеч, Танте Тилда сигурно пак се е намирала във филм, на който не искала да вижда финалните надписи. Сякаш се била сблъскала с предателство. В онези нощи мислела, че няма да понесе и никога няма да прости това предателство… Това били първите нощи на онзи остров. Още веднъж била откъсната насила от едно място. Сега най-сетне би могла да запита. Какво щяла да промени всъщност смъртта, многоочакваната смърт? Тези нощи били първите нощи на острова… В тези нощи й се струвало, че още една врата се затваряла и скривала онези светлини.

След някое време обаче животът постепенно разцъфнал по неподозиран от никого начин. Танте Тилда се опита да ми разкаже за тези промени в една от вечерите, в които се почувствахме малко по-близки. Сякаш бе изгубила разказа си далеч, много далеч.

В една от онези вечери се опитахме, всеки на друго място, да се вслушаме в поезията на онези далечни зимни вечери. Магията стана, дошло бе времето да се разкаже това, което бе родено от онази магия. Магията навярно се дължеше донякъде и на онзи друг бряг… В онези болезнени дни тя осъзнала колко много обича Йосиф, мъжа, когото решила да държи за ръка по житейския си път. Безспорно този факт породил желанието да бъде до края ласкава медицинска сестра, роля, която тя, макар и неопитна, изиграла от сърце и душа. През тези месеци особено се доближила до мъжа си като негова спътница. В онези моменти, с безшумни крачки… Без да изрази любовта си с думи… Тъй като любовта била вече далеч отвъд всички думи, била нещо, което можело да се разбере и сподели само като се изживее. Нещо отвъд всички думи… Въпреки че необходимостта от тези думи неизменно се усещала.

И Йосиф забелязал тези крачки, тези мигове несъмнено били и негови мигове. Няколко мига, които показвали друг аспект на любовта, мигове, които живеели дълбоко, много дълбоко в двамата и не можели да им бъдат отнети… Няколко мига… За да повярват в безкрайността на смъртта, или още по-важно: да повярват отново в живот след смъртта… В една от нощите, в които изживявали онези докосвания, Йосиф заговорил за Франция на граф Монте Кристо, за разкоша на ярко осветените салони, оперите, нощите, които се проточвали до зори, танците, за въодушевлението от помпозните тоалети. Една мечта трябвало да намери словесен израз във всички детайли, с много специални картини. Мечта, в която обърнатият назад поглед бил, можел да бъде истинско завръщане. По-рано веднъж си разказали мечтите си и след това никога повече не заговорили за тях… Дали подновеното припомняне на друго място в друг климат не показвало, че въпреки цялата самота и затваряне в себе си, един път все още не бил изчерпан, не бивало да бъде изчерпан? Дали това бил призив, усилие в последния миг все пак да разкаже за тайния свят, който така и не могли да споделят? Независимо какво мисля за случилото се там, сега трябва да приема, че разочарованието на Йосиф е била тайната, която трябвало да се „съхрани“. Сигурно разбирали, че наближавали края на този път, този техен път, който бил много отдалечен от дотогавашния им живот, от техните възможности и най-важното — от техните отлагания. С изговарянето на тази обида се открила една незабелязана дотогава страна от характера на един човек и това за пореден път припомня разкази за болка от закъснението. След това Танте Тилда го попитала защо не бил разказал, че е прекарал така онези нощи, нощите в онези локали, и то по време, в което можели да изживеят и други нощи. А Йосиф отвърнал, че тя никога не била настоявала пред него за такова нещо и казал: „Нашият филм беше по-обикновен, по-кратък, но забележителен“. Нашият филм беше по-обикновен, по-кратък, но забележителен… Чия бе всъщност фразата, която Танте Тилда ми представи като фраза на Йосиф? Човек, способен да понесе такава фраза във всичките й значения — кого ли трябва да е бил загубил безвъзвратно на онова нежелано място? Сякаш там щяло да се зароди нещо, което може би носело различно име за всекиго, нещо, което с течение на времето можело да преодолее всички разстояния и да се доближи много до нас. Навярно затова Танте Тилда искаше да защити докрай преживяното на острова. Ето защо от време на време искаше да се губи в картините от острова, които пазеше в душата си, затова не можеше да си спомни за някои нощи. Да не може да си спомни, бе нейното бягство от онези картини, търсене на убежище в самата себе си. Имаше и мигове, в които спомените на личностите, обитаващи едно и също тяло, се опровергаваха и искаха да се забравят взаимно. По този начин така и не стигнах до действителните думи на Йосиф, човек, когото никога не бях виждал. Освен това онези хора ведно с разговорите си оставаха в езиков свят, който ден след ден изчезваше все повече. Френският им беше точно като онзи шпаньолски, застрашен от умиране език… Така че един ден няма да ми остане нищо друго, освен да заимствам за евентуален разказ един монолог, в чиято истинност се съмнявам. Дали в този смисъл ще мога поне мъничко да се избавя от думите, които ме преследват от години?

„Никога не прехвърлихме стената, която бяхме издигнали помежду си, Тилда. Сами построихме тази стена, за да се защитим. Затова си останахме толкова чужди, макар че всъщност сме близки, може би и защото се страхуваме да зависим един от друг… А пък аз исках да споделиш с мен нощите, в които желаеше да живееш с хората от твоето въображение, които отгледа с лъжите си. С мен и нашата делничност и грозота, която не прилягаше на тази мечта… Това бе обикновен, кратък, но реален филм, Тилда. Филм от живота, нашия живот, който се различаваше от онези филми. А ти вечно искаше да виждаш в мен другиго. Аз чаках, Тилда, все чаках. Но сега е толкова късно, сега сме толкова закъснели за всичко. Сега ми е студено на душата…“ Тези думи може би са били различни от онова, което мисля сега, може би той би избрал съвсем друг език за този зов или този вопъл. И все пак разговорът, свързал тези двама души на онзи остров, макар само за няколко нощи, изглежда, таял в себе си такъв смисъл.

Отново ще си припомня разговора, когато запиша тази част от разказа си и може би преформулирам някои думи. Тъй като на този етап има едно място, до което стигам опипом, изхождайки от разказите на Танте Тилда, в чиято достоверност вярвам. Изхождайки от това приближаване, сега мога да проникна малко по-лесно в този живот. Казвам си, че това е смисълът на начинанието. Логиката на разказа, убедителността на стигналото до нас поражда необходимост от такъв разговор. Танте Тилда се прехвърлила в друга сфера, което явно повлияло дълбоко на живота й. Имало едно място, което Йосиф й показал ненадейно и след дълго очакване. Кой бил на това място, кой изчезнал отвъд тази граница, в кои мечти? Защо поискали да отидат на това място, или още по-важно — защо толкова късно? Защо Йосиф чакал толкова време? Защо години наред предпочитал да наблюдава безмълвно събитията и неизменно да изживява бурите вътре в себе си? Дали защото толкова обичал жена си, всъщност единствената истинска жена, че сърце не му давало да разруши мечтите й, или защото въпреки всичките си мечти не искал да го сложат на снимката с въображаемите лица? Дали в нощите на Асмалъмесджит нито веднъж не бил даден знак за такова „очакване“? Струва ми се, че сега разбирам малко по-добре това. В тази част от разказа предвид въпросите си повтарям едно изречение, в което с всеки изминал ден вярвам все повече — Танте Тилда и Йосиф прекарали най-хубавите си дни в сферата, където се смесвали мечта и реалност, след като за пръв път се отделили от другите, поискали да живеят за себе си. След като за пръв и може би за последен път затворили зад гърба си вратите към онези далечни мечти… В този климат, в това задушевно пространство и двамата били като деца… Навярно затова не били много сигурни как да постъпят, когато се открили взаимно, съумели да се открият в истинския смисъл на думата, навярно затова онези дни стигат до мен винаги с различни картини, така да се каже — с променена премяна. Един детайл, отделен детайл от тяхната „неопитност“, показва още веднъж колко лек е пътят към любовта, щом вратата веднъж вече се е открехнала. Тъй като в нощта след онзи разговор Танте Тилда направила нещо, което не била правила, не можела да направи с никого, в никакво „опиянение“ — заспала, положила глава върху гърдите на Йосиф. Насън се видяла как танцува с Йосиф, в локал, който никога не била виждала, на разпалваща кръвта песен, която не била чувала, но усещала с всяка фибра на тялото си. „Ще танцуваме до смъртта, Тилда, до смъртта… Няма вече път назад, казал Йосиф. До смъртта, докато се свлечем на земята от умора, докато изпуснем сетния си дъх един за друг, един в друг…“ После внезапно се събудила посред танца, може би под впечатление на тези думи. Било около полунощ. Силен вятър се блъскал в прозорците. Йосиф не спял. Щом видял, че Танте Тилда се събудила, казал: „Дотегна ми вече тук, Тилда, заведи ме в Асмалъмесджит“. Рано сутринта стегнали багажа си. Не взели много неща. „През юли ще дойдем пак. Нека първо времето се позатопли…“, казала Танте Тилда. „За пръв път ще видя юли от толкова далеч“, казал Йосиф. Усмихнал се.

Бил студен, но слънчев мартенски ден. Първо решили да се поразтъпчат, съвсем бавно да направят няколко крачки из своя остров. После покрай тях минал файтон. Спрели файтона, като едновременно извикали на кочияша. Отишли до вълнолома, навярно за да чуят някои гласове, които били много надалеч от тях. Йосиф казал, че една от най-големите радости в детството му била да седи до кочияша. Тази радост била и сред детските радости на Танте Тилда. Опитала се да разкаже каква е била като малка. Зная, в желанието си да скрият някъде детето в себе си, мнозина губят една или друга радост. Само че на това място в разказа трябва да се сподели една обща радост от далечното минало. Оттам и файтонът. Бил студен, но слънчев мартенски ден… Един от дните, в които по някои дървета, подмамено от треперливата светлина, изригва пищно великолепие от цветове, без да се вълнува от евентуален студ или нови бури…

На кораба Йосиф мълчал. Лицето му било бледо като платно. Казал, че искал да остане за малко сам. Излязъл на палубата и дълго съзерцавал разпенения шлейф, следващ парахода. Дали и там се криела картина от детството му?… Танте Тилда погледнала мъжа, когото бавно губела, и поискала да навлезе тихо в спомена, породен от фантазията, улавяйки за ръка детето на парахода. Ала не могла да направи това. Техният остров, който открили на острова, бил стигнал до своята последна граница, така си помислила. Имало едно място, където двама души, вървящи един към друг, трябвало да спрат. Това място било може би безмълвие, изоставяне, но въпреки всички усилия все пак и факт, според мен дължащ значението си на мрака в нас, на мрака, който невинаги можем да намерим…

Йосиф влязъл в къщата в Асмалъмесджит като гост, като чужд човек. Не пуснал радиото и не изслушал нито една плоча. Няколко дни чел книга, която бил подвързал с дебела бяла хартия, та Танте Тилда да не види заглавието. Сегиз-тогиз затварял очи и потъвал в размисъл. Тези часове били неговите часове на мълчание. Няколко пъти хапнали ястия, ухаещи на истински домашни гозби. В тези часове си разказвали и спомени от детството и младостта, които дотогава не били разказвали на никого. В онези дни Йосиф се будел много рано. Седял в креслото до прозореца и според думите му, се опитвал да чуе гласовете на новопробуждащия се ден. Онази книга вероятно е била частица от истинска дълбока самота. Йосиф обхождал бавно, търпеливо страниците на книгата. От време на време затварял очи, все едно резюмирал написаното на страниците, скритото там. Това навярно бил единственият път, по който вървял, който накрая го водел към „онова място“. Чрез страниците на книгата Йосиф тихо и безмълвно навлизал в своя мрак.

И после една сутрин умрял в един от часовете, когато за другите уличките се раждали наново заедно с всички малки надежди, сякаш им се отпускало още едно отлагане… Така, както мнозина умират, изпускат сетния си дъх, щом усетят най-силно своето пленничество; така бил най-близо до мястото, което било някъде много „далеч“ — доколкото разбирам от чутото за „последния му поглед“… Сякаш бил потънал в дълбок, много дълбок сън. Затворената книга притискал до гърдите си. Показалецът му обаче бил на последните страници, показвал, че бил стигнал до „своите последни страници“. На лицето му била изписана лека усмивка, по-точно израз на омиротвореност. Танте Тилда първо взела внимателно книгата, после сложила малък белег на онова място. Едва по-късно, след седемте дни траур успяла да разгледа онези страници. Книгата била за пътешествието на Амундсен до Южния полюс. Белегът бил там, където „откривателят от Севера“ бил достигнал „бялата, потънала в мълчание, необятна земя“. И тогава Танте Тилда си припомнила разговора с Йосиф в сладкарницата „Лебон“. През нощта се зачела в книгата, съвсем бавно, за да открие скритата в страниците мечта. Съвсем бавно и безшумно, сякаш влизала в чужд дом и се бояла да не обезпокои някого. На някои пасажи спирала, за да види „онези места“, надявайки се да срещне Йосиф „там“, поне „там“. И тя затваряла очи и се мъчела да си представи хората в онази необятна бяла земя, които се опитвали да отидат до безкрая на един хоризонт. Когато привършила книгата, първите слънчеви лъчи вече прониквали в салона. Внезапно осъзнала, че креслото, в което седяла, било креслото, в което винаги седял Йосиф, за да се вслушва в онези гласове. Било същото време, за онези, които не познавали достатъчно добре уличката, гласовете били същите гласове, а и отчуждението било същото отчуждение за онези, които вечно седели до прозореца… В този момент у Танте Тилда се разляло чувство на бездънна изоставеност, което можела да изрази единствено говорейки за гласовете, които чувала… Била юлска утрин. Вятърът духал откъм морето. Сякаш съвсем отблизо долетял звук на параходна сирена. „Кой ли плавал по това време от един малък пристан към друг? Дали «островът» всъщност принадлежал на онези, които дръзвали да поемат на път, за да потърсят убежище при друг? На кого принадлежали ароматът на бор, топлината на плажовете в летните вечери, котките, които се опитвали да се скрият в уличките, да останат там, къщите, които морето пазело, гръцкият език, масите, ухаещи на анасон?“ Чии въпроси били това? Тогава… Тогава за пръв път в живота й се сторило, че се докосва до смъртта. За пръв път в живота се почувствала наистина сама и за пръв път в живота плакала до насита и неудържимо ридаела, отдалечена от всичките свои „изстъпления“ и „демонстрации“. Това не била сцена от филм. Била сцена без зрители, изживяна от дън душа. Дотогава пред никого не се била показвала толкова разголена, никой не я бил виждал толкова разголена. Никога, въпреки всички авантюри, любовни истории и филмови мечти, не се била сближавала толкова с човек, както с човека, когото била изгубила завинаги в онази далечна бяла земя…

Едва след дълги години един ден бе успяла да намери своя зрител. Най-накрая историята й бе придобила форма, подходяща за разказване, за споделяне… Може би затова се съгласих да остана от страната на публиката. Относно разпределението на ролите нямаше друг проблем. Дали всички пулове бяха наистина по местата си? Все още не мога да отговоря на този въпрос. Тъй като един детайл, и досега ненамерил мястото си, все още се върти в главата ми… За кого или за какво всъщност плакала Танте Тилда в онази утрин, когато се чувствала толкова далеч от всички и всичко? Можем ли да кажем: ние плачем, защото при вида на мъртвеца си представяме, че ние самите сме умрели? Трябва ли да твърдим, както правят някои, че плачът по време на погребалната церемония е свързан и със собствената ни смърт? Да, този детайл още не е намерил мястото си в разказа, който тъй бавно излиза наяве. В случая не ми остава нищо друго, освен да премисля още веднъж церемониите. Тогава полъх от тях ще се разнесе и до местата, където съм живял. Съзнавам, че трябва да замълча, още веднъж да замълча… Но кой ли би могъл да се дистанцира безучастно от онези утрини?

Струваше ми се, че с течение на годините Танте Тилда бе измислила и неизживени разкази за последните дни с Йосиф. Разкази за неща, които никога не бе изживяла, които обаче бяха намерили място в живота й и затова бяха изживени по друг начин. Тъй като в изживяното от нея имаше поезия, която наблюдаващият отвън не можеше да схване. Тази поезия се поддържаше жива от илюзии. Мечтата в онази поезия, или с други думи: защитената сфера с всеки изминал ден разширяваше все повече границите си. На една от последните ни срещи съмненията ми се задълбочиха от думите, които каза тя онази вечер: „Не вярвай на това, което разказвам. Повечето е лъжа“. Времето беше друго. Друго време, което можеше да се разкаже само с много специални думи… Особено когато се замислях какво бях преживял или дочул в този промеждутък, с днешния си поглед върху онези дни… Говорех за нашата потребност от разкази, които се подхранваха от лъжи. Щях да поискам да споделя това чувство на други места, в други времена, с други хора. Тя стисна ръката ми. Беше примирена, уморена, апатична… И все пак най-важното бе, че гледаше света с други очи… Смяташе, че не бе заслужила дните, които бе изживяла, принудена да изживее… „Човек никога не може да избяга от тях… И ти не можеш да избягаш…“, каза в отговор на предходните ми думи. Казах: „Кой знае…“. Ала какво имаше предвид с „тях“, честно казано, не разбрах. Кои бяха „те“, кои моменти, гласове или картини? Все още не съм намерил отговора на този въпрос. „Един ден може би…“, казвам си… Един ден може би… Но дали тогава наистина ще поискам да разкажа за „тях“, за това, което виждам там? Онази вечер се задоволих с това да кажа на Танте Тилда: „Кой знае“. И двамата можехме да завършим изречението сами, както желаехме. Устните й се разтегнаха в болезнена усмивка. Болезнена усмивка… Сега вече зная, че трябва да се доближа до отговора на онзи въпрос, за да предугадя значението на онази усмивка.

Ето това изживяхме на една от последните ни срещи. Чувствах се сякаш бавно привлечен към гласовете, погледите, моментите, които никога не ще успея да пропъдя от себе си. Към изживяното във време, до което все повече се доближавам… Доколкото можахме, се опитахме да споделим един с друг нашия разказ и да го запишем търпеливо, като допускахме и вероятността да се изгубим някъде. Това, тези моменти бяха моите речни камъчета, за които, кой знае, навярно никога не ще мога да разкажа. А вечерта, когато на чаша слаб чай с лимон се постарахме да се насладим на вкуса на съвсем пресните сладкиши от фурната в Куртулуш, когато говорихме за Рита Хейуърт, беше още много далеч от времето на голямата самота, когато Танте Тилда бе ужасяващо самотна. Онези дни и двамата щяхме да изживеем като „прокълнати“ дни.

[1] Остров Халки, един от Принцовите острови в Мраморно море, близо до Истанбул. — Б.р. ↑

[2] Остров Принкипо, най-големият от Принцовите острови. — Б.р. ↑

Пътешествие на сърцето

„Уморена съм… Дори много уморена… Остарявам. Концертите още са хубави, но кината затварят едно след друго. «Глория» затвори, «Конак» също, в «Алказар», в «Мелек» вече не прожектират стари филми. Къде отидоха онези хора, къде се загубиха?“, каза Танте Тилда, след като отпи глътка от чая си. Отговорих на този въпрос с думите, че всеки човек си има собствена среда и че всеки човек изживява кината и филмите си със своите хора.

Сегашното време не беше вече онова време. От друга страна, заблудата между другото съдържаше и аспект, обвързващ човек с живота. Тези заблуди приемахме напълно естествено. Напълно естествено… Без да анализираме, без да обсъждаме, без да се съобразяваме със себе си…

Завръщането на брат й в Истанбул като че ли натъжаваше, но същевременно и тайно радваше Танте Тилда… „Робер се върна. Сигурно не се чувства добре в хотелската стая. Ще му кажа да дойде при мен…“ Макар че не искаше да й проличи, въпреки многобройните си флиртове, многобройните си връзки бе покрусена от неочакваното изоставяне. Това, че намери за необходимо да заговори за умората си и да припомни за копнежа си по онези кина, бе може би израз на копнежа да прегърне по-големия си брат, някого, в чиято обич можеше да вярва. Нейните самотни нощи бяха навярно по-ужасни в сравнение с нощите на други хора. Тук обаче трябва да се види и друга фасета на действителността. Зад желанието да покани брат си в дома си се криеше стара съкровена вина, която тя се опитваше да изкупи след години. Не би могла да намери по-подходящ момент, като се има предвид какво пораждаше това завръщане у човек с тези житейски съдби. Освен подходящия момент обаче, това бе, така да се каже, потребност. Танте Тилда бранеше по подобаващия й начин онова, което смяташе за правилно, за разлика от семейството си… Лондон или животът, години наред превръщали брат й в герой в очите на семейството, били далеч, сякаш завинаги недостижими, невидими, недостъпни. Магията била развалена. Героят можел да се задържи като търпян постоянен гост единствено на мястото, към което принадлежал до последно. Като нуждаещ се, търпян постоянен гост, който трябвало да се покае за грешките си, дори по-скоро като чужд човек… В онези дни той несъмнено, както и мнозина други искал да зададе на някого въпроса: От кого всъщност се изисква да плати цената?… Кой, за какво и пред кого настоявал в една от вечерите, в които той се опитвал да вмести някъде завръщането си?… „Какво всъщност си правил в живота си?“, попитал мосю Жак неочаквания си гост в това ново време. В гласа му се долавяло нещо като яд, нещо инквизиторско и сякаш старание да покаже собственото си превъзходство. Мосю Робер много добре разбирал какво се криело зад въпроса. След толкова много малки битки не било трудно да предугади какво искали да кажат хората с някои думи. Трябвало да приеме играта подобаващо на предизвикателството. Подобаващо на предизвикателството, както искали другите, напук на други сцени, драми и играчи… Тази роля безспорно не му била чужда. Затова казал, без да прикрие лекото пресекване на гласа си: „Нищо, освен шоу… Просто шоу…“. Била неделна вечер. Неделна вечер, в която стаите били някак по-малки, някак по-студени и лишени от фантазия… В онази неделна вечер един от стигналите до мен фрагменти от спомена намерил мястото си… Само допреди няколко месеца Робер живеел сред светлините на друг град… Сега сцената била друга, не скривала както по-рано заблудите, лъжите, далечността. Той се опитал, въпреки всичко се опитал да се преоткрие в онези картини. Опитал се… Само допреди няколко месеца ходел за следобедния чай в хотел „Гросвенор“, за да не се откъсва от онзи живот, за да каже и покаже най-вече на себе си, че може да остане верен на тези отживели навици… Онази вечер, там, онази далечна неделна вечер бил сам. И все пак същата вечер в Истанбул в по-малките стаи с по-оскъдна светлина там били и „другите“… Другите, само другите… Фактът, че бил принуден да погледне на живота си от такова място, породил почти неописуема тъга. Но най-трудно поносимо всъщност било да се завърне при онези, които година след година смятал за свои близки, като при „други“. „Шоу, просто шоу…“ Може би това било изречението, което всички там искали да чуят, всички, които нямали друга работа, освен да седят по местата си и които му завиждали „в онези стари времена“. Цената била платена. Онези, които били отвъд границата, видели, каквото искали да видят… И за хората отвъд границата естествено също имало бряг и друго „отвъд“, за което можели да разкажат, което можели да защитят.

Танте Тилда била извън тази игра. За нея по-големият й брат си оставал герой. При нея дошъл герой от онези филми, способен да пренесе чувствата от онези филми върху другиго. Както всеки герой със „своите песни“, който можел да живее само във въображението и който все пак бил по-близо до реалността, до автентичната реалност, по-близо от мнозина, които спадат към нашата реалност, изглеждат част от нея. Този герой бил нейният Кларк Гейбъл, който се усмихвал само на нея, който не бил загубил усмивката си. Кларк Гейбъл, който й разказвал, че онези филми не били далечни приказки… Несъмнено тази мечта бе приятна и убежище, което трябваше да бъде закриляно и поддържано живо докрай. Според мен обаче в тази връзка се таеше и чувство, разбираемо само ако се пристъпеха някои неизбежни граници, чувство, което можеше да тръгне по съвсем друг път в съвсем друг разказ. Дали в това чувство не открихте следите на много дълбока, неизразима с думи връзка, аспект, който трябвало да се запази в тайна? Ако се замислим за онова, което успяхме да видим, за нашите опорни точки или за това, което ни бе предоставено между редовете, тогава ни се струва, поне засега, невъзможно да стигнем дотам. Останали са картини от секретната история на тази връзка, която не бивало да се разклати нито за миг. В тази история имало картички, изпратени от пощенските служби в далечни градове, неочаквани дълги телефонни разговори, като думите в тях имали тайни значения. Във времената, когато имала най-голяма нужда, брат й — сякаш помежду им имало особена комуникация — й пращал малки преводи от „банките, където правел големи сделки“. Това Танте Тилда не забравила, също както и прекрасната седмица, когато я поканил в Лондон, дните, в които й предоставял за разходка ролс-ройс с шофьор, мюзикълите и оперите; че я завел в „Хародс“, в „универсалния магазин, откъдето пазарувала кралицата“, и какво й купил там; ресторанта, където я обслужвали келнери в столетни традиционни одежди и с бели перуки, „всеки учтив като лорд“. За нея това бил стар филм, на който не дала, не искала да даде заглавие. Стар филм, който не се изтъркал, на чиито сцени вярвала, че се наслаждава във всичките им багри, за който искала да си спомня вечно… Живеела с илюзията, че може да срещне на улицата Дейвид Нивън, поискала да почука на вратата на къща, която подхождала на „Моята прекрасна лейди“, и вярвала, че обикаля из приказен град, когато я снимали със стражата пред двореца. Изобщо не била наясно, че и в други страни и езикови светове имало хора с отегчителен, монотонен живот, нещо повече: че можело да има други приказни светове, които откривали значението си другаде. В онази далечна страна, без да съзнава, си представила съдба и позиция, които дали насока на живота й. Може би затова смятала някои далечни картини в далечната страна за по-важни от много други хора. От прозореца на своя луксозен хотел наблюдавала как автомобилът с шофьор, изпратен от брат й, винаги идвал десет до петнайсет минути преди уговорения час. Шофьорът поглеждал часовника си, чакал и й давал знак едва когато станело време. Всичко било толкова „по английски“, толкова фантастично. Седмицата била фантастична. Фантастична седмица, която щяла да остане незабравима години наред, може би цял живот. Откъде при това положение би могла да разбере, как би могла да забележи, че по същото време по-големият й брат бил затънал в блатото на дълговете и водел много нещастен живот с жена си? Зад онези светлини се криела съвсем друга самота, разруха. Ала навярно никой тогава не бил готов да понесе докрай последиците от една грешка. Онова време било времето, в което мечтата още не била рухнала, частите още не били разглобени, вярата, че една надежда може да се възобнови още веднъж въпреки всички липси, всички принудителни раздели, още не била изгубена. Когато научила истината, изпитала още по-силна любов към брат си. А ето че сега й се удал случай да докаже любовта си, която се задълбочавала все повече с годините и която тя искала да запази завинаги жива. Щяла да го покани в дома си.

От даваните под наем два магазина в квартал Махмутпаша, останали от семейството, от баща й, Тилда получаваше малък доход. По-малък от нуждите й. Горе-долу знаеше с колко пари разполага месечно и колко може да похарчи. Единият наемател беше кожухар, толкова стар, че бе в състояние да извършва поправки само на познати, а другият — търговец на платове, чийто капитал постоянно се топеше. В последна сметка всеки се бореше посвоему да оцелее, да свърже двата края и да носи бремето си… В действителност сестрите и брат й също имаха дялове от магазините. По разбираеми причини обаче бяха сключили малко споразумение. При всички положения магазините трябвало да бъдат, да останат собственост на Тилда. Това споразумение, доколкото разбрала, било резултат от тайния завет, който мосю Ицхак малко преди смъртта си поверил на мадам Роза, която от най-ранна младост била принудена да поеме майчината роля в семейството. Значението на полученото или даденото в такива моменти обещание понякога би било по-важно от редица документи… И все пак онова, което всъщност ме интересуваше в онези вечери, бе не толкова тайното споразумение, което би могло да се коментира по много начини, а по-скоро отношението на Танте Тилда към дохода от тези магазини. Ако желаеше, би могла да повиши дохода си, за да си проправи пътя към по-комфортен живот. Спомням си, че мосю Жак често я критикуваше, задето не предприемала необходимите стъпки в тази посока. Ала навярно имаше друго чувство, което бе решаващо за подобен избор. Едно простичко чувство, което мнозина се опитваха да потиснат, което у някои можеше да пробуди нещо в глъбините на душата, намираше отзвук някъде… Това чувство се основаваше върху факта, че макар и отдалеч, тя споделяше, вярваше, че споделя нещо общо с хората от тези магазини, които също като нея самата се съпротивляваха срещу променящото се време… Доходът бе оскъден, ала освен пари тя печелеше и други неща. Най-вероятно Танте Тилда се подчини на подобно чувство, когато покани брат си при себе си. Парите й стигали дори да ходи на концерти и кино. И бездруго не очаквала повече от живота си.

Ала в онези дни имаше и друг факт, който разтърси дълбоко, много дълбоко семейството. Мадам Роза, която полагаше усилия за сплотеността на семейството си и на отделните членове на семейството, сдобряваше скараните и умееше да пази всички тайни, тази жена с всеки изминал ден се отдалечаваше все повече от близките си, хората, на които бе подавала ръка в най-трудните времена.

Моето море от лайка

Всеки остаряваше по свой начин и на своето място, у всеки вече звучеше глас, който за всеки бе друг и идваше от другаде. Тъй като в крайна сметка имаше моменти, които бе невъзможно да избегнеш, в които картините, много тайните картини съдеха хората… Имаше моменти, в които картините, много тайните картини съдеха хората и ги обвързваха със себе си… Лилика казваше, че често сънувала лоши неща и много се страхувала от това, което виждала. Мадам Естрела оставаше в собствения си свят, в своя далечен емоционален свят и въпреки променените обстоятелства навестяваше все по-рядко онези, които навремето я бяха отхвърлили безмълвно. Мосю Жак се затваряше в самотата си и държеше на съвсем друга тишина в своя дом. Жената, която бе делила с него толкова дълъг живот, бури, многозначително мълчание и всеотдайност, беше много болна и се подготвяше за съвсем друго място, съвсем друго пътуване… Мадам Роза знаеше всичко, което се усещаше, усещаше и не можеше да се разкаже, чуваше, така да се каже, с други гласове. Когато се сблъска с реалността, която кара хората да попитат „защо аз?“, тя, като най-голямата сестра в семейството, започна още веднъж нова, ожесточена битка с живота. Това обаче бе последната й битка. Мъчеше се да прикрива, да не показва болките. Но за жалост болките все повече се влошаваха. Не й оставаше нищо друго, освен да наблюдава как тялото все повече отказваше да й служи. В някои вечери се затваряше в стаята си и казваше, че трябвало да си почине. Никога по-рано не го беше правила, даже в най-трудните времена от живота си не си го беше признавала. Следователно… Следователно дали се налагаше да изтърпи наново друга самота, за която не можеше да говори, с всички душевни бури? Дали искаше да влезе в схватка със съдбата, с това, което й носеше непредотвратимата съдба? Днес, когато поглеждам към случилото се, сякаш я виждам как съвсем бавно се потапяше в чувство на дълбока изоставеност, когато се затваряше в стаята си. Може би от определен момент нататък човек можеше да се примири с това да наблюдава тази изоставеност, това бавно умиране. Онова, от което наистина страдаше, бе, че близките й, за които години наред бе носила отговорност, ставаха неволни свидетели на някои сцени от последната й битка. Кой знае, може би затова се затваряше в стаята си като в убежище… Оказа се, че ампутацията на едната й гърда преди няколко години не е била достатъчна. Последните изследвания сочеха, че болестта се е разпространила в цялото й тяло. Медицината за пореден път беше безпомощна. Лекарите не искаха да се ангажират с прогнози за оставащото й време и казваха: „Няма смисъл от по-нататъшно лечение, можем само да облекчим болките“.

Образът на мадам Роза от онези дни е още пред очите ми. Отскоро в дома им имаше телевизор. Бяха времена, когато този предмет даряваше на мнозина нови малки емоции, малки радости и малки заблуди. Тогава предаванията се излъчваха само в определени дни от седмицата, по един канал, в черно-бели образи и единствено в домовете на богаташите. В тези вечери ходех у тях да гледам някои програми, най-вече викторините. Мосю Жак, който години наред бе скептично настроен към „новия предмет“ и не му отреждаше място в живота си, а го смяташе само за белег на богатство и го дамгосваше с реплики като „un kiti I un alay de bavajadas“ („сандък и куп глупости“), често заспиваше пред него, но странно защо никога не искаше да си го признае. По този повод тогава дори избухваха дребни спорове. Един ден Берти реши да фотографира баща си, за да докаже, че спи, но мосю Жак се събуди от светкавицата. Веднага схвана ситуацията и в полусънно, полубудно състояние изрази недоволството си с думите: „Hiç ke no me plazen ansina zevzeklikes!“ („Никак не обичам такива щуротии!“), а като видя, че всички се смеят, се обърна към сина си и каза: „Salak i jodotro!“ („Глупак и син на глупак такъв!“). Онази вечер щеше да остане незабравима и изключение сред всичките болки. Защо някои моменти в живота са толкова забележителни въпреки цялата им баналност?

Да, в онези вечери по телевизията даваха викторини, които днес ни се струват толкова остарели. Мадам Роза се радваше, когато знаех отговорите на някои въпроси. А когато не ги отгатвах, или ме кореше по своя ласкаво — строг маниер, или ми казваше да не се огорчавам, защото целта на тези състезателни игри била както да забавляват, така и да обучават. Тогава обикновено започваше да разказва за викторина на име „Quitte ou double?“[1] на радио Монте Карло, която слушала заедно със семейството в друг дом. Имаше безброй спомени за тези предавания. Не бе забравила, че един мъж, който познал и последния въпрос, веднъж спечелил много, страшно много пари. Но скандалът всъщност избухнал не защото мъжът знаел отговора, а заради държанието му след това. Въпросът гласял кое сопрано за пръв път изпълнявало главната партия в определена опера в Миланската скала. Мъжът назовал Мария Калас, но след аплодисментите казал, че дал този отговор само защото знаел, че го очаквали от него, а верният отговор би трябвало да бъде Лейла Генджер[2]. Не предполагал, че всички присъстващи ще реагират толкова бурно. После обаче направили проучвания и установили, че мъжът не грешал. Викторината разбунила духовете във Франция, дори в „Пари мач“ писали за случая. Мадам Роза не помнеше какво точно казал мъжът, но това, за което си спомняше, й стигаше. Имаше няколко мига, за които искаше да разкаже на другите. Подробностите от тези мигове можеха да се променят, годините можеха да добавят към тези мигове нови думи, нови картини. Споменът навлажняваше очите й. Мадам Роза придаваше голямо значение на знанията. В това отношение далеч превъзхождаше както мъжа си, така и сестрите и брат си. Може би затова баща й се беше доверявал най-много на нея и се беше гордял с нея…

Така преминаваха в онези дни в онзи дом викторините по телевизията. С такива мигове, с някои стари картини, с някои стари разкази… За да покажеш още веднъж на друг, че някъде в миналото си изживял нещо или да почерпиш сили от това минало и малко по-леко да понесеш това, което си принуден да изживееш занапред… С други думи, в онези вечери имаше различни мигове. На никого не му беше лесно в този период. Всички, които живееха, трябваше да живеят в тази дълга безизходица, чувстваха, че се налага спешно да потърсят и намерят себе си в себе си. По тази причина неизменно ми се искаше да вярвам в значението на малките моменти, които мадам Роза искаше да ми даде, поглеждайки от малкия си прозорец към това, което тук или там бе оставила зад гърба си. Когато в онези вечери ходех в онзи дом, без да зная предварително в какви малки промени ще ми бъде позволено да участвам, въпреки цялата тъга у мен се надигаше радост, за която мога да говоря едва сега. Мисля, че един ден ще съумея да дефинирам достатъчно добре тази радост, заедно с видяното от мен ще съумея да направя още една крачка към човека в себе си.

Специфичният вкус на млякото с кафе май бе единственото, което не се променяше там. Макар оттогава да са изминали много години, не мога да забравя този вкус и той навярно обуславя старото чувство, че на всяка цена искам да изуча миналото. Имаше и моменти, които бяхме свързвали с някои вкусове и миризми, от които никога не искахме да се откажем, не можехме да се откажем… Някои чувства навремени се крепяха на много обикновени, делнични на вид картини… Онзи вкус, който тогава дори ме накара да обикна млякото, се дължеше на много специална смес, която по-късно нямаше да намеря на никое друго място. Там за пръв път чух думата „цикория“, но едва години по-късно разбрах за какво всъщност ставаше въпрос. Думата бе, естествено, от френски произход. Коренът от цикория се озоваваше в живота на някои хора в прахообразна форма… Доколко е важно всичко това? Отговорът на този въпрос, истинския отговор май не ми се иска да узная. Най-важното за мен бе магията на тази ключова дума и пътят, отвел ме в онези дни. Мадам Роза купуваше цикория в Шишли, от пазара „Нанкая“ — всеки път припомняйки изрично старото му име „Неагора“ — който ми се струваше доста голям за тогавашните условия. Разтваряше цикорията в гореща вода, добавяше определено количество кафе, наливаше тази смес в голяма бутилка от серум, чийто произход така и не издаваше, и я слагаше в хладилника. При нужда малка част от сместа се сипваше в мляко. Решението за количеството, както винаги в такива случаи, се вземаше „на око“. Мярката неизменно оставаше една и съща, безпогрешна като дните на дадени хора. Междувременно цикорията е на недостижимо за мен място. Но май така е и по-добре. Тъй като сега зная, че някои детайли принадлежат само към определени места и трябва да си останат именно на тези места. Безспорно и фактът, че тогава обичах мляко, е скрит под значимите за мен детайли. Същото чувство щях да изпитам доста по-късно с Жулиет и нейното „нескафе със сметана“. Уви, тези преживявания не доведоха дотам, че и днес да обичам мляко, или още по-важно: хора, които много обичат мляко. Сякаш тази обич е нещо лошо, съдържа нещо лошо. Нещо лошо, което ми е трудно да опиша. До този извод стигнах чрез предупреждението на другите. Сега лицата, миризмите, думите са се смесили. Дали в онези дни се боях да се задълбочавам във въпросите за определени мотиви? Може би. Но право да си кажа, това са детайли, чиито истински отговори се намират в други разкази и на други места… В тези дни искам да си припомня наново тогавашните дни, когато мадам Роза дори след като се бе примирила окончателно със своята съдба, все така старателно и по един и същи начин приготвяше своето мляко с цикория. В онези моменти тя обикновено не говореше с никого и потъваше в далечината, в необозрими далечини. Навярно така и не бе разчистила сметките си с мосю Жак. Сякаш при някои разочарования някои думи не намираха мястото си. В моментите, в които потъваше толкова далеч, тя обикновено въздишаше дълбоко. Или точните думи може би бяха останали там? Кой знае… Има жени, за които не можеш да си представиш как се карат, как правят любов, а по-скоро често имаш чувството, че изживяват пълноценно караниците и любовния си живот в много далечен свят. В онези дни мадам Роза ми изглеждаше като една от тези жени. Какво виждаше онази мадам Роза, когато се взираше толкова надалеч, в необозримата далечина, кого виждаше, кои времена, кои места?

Веднъж спомена за човек от детството си. Разказа за беловлас старец с рошава брада и неизвестен адрес, живеещ от изпросените пари, които обаче харчел за алкохол. Наричали го „Bohor el Mintirozo“ — Бохор Лъжеца. Прочут бил с опашатите си лъжи, които сервирал на всеки срещнат. Живи хора внезапно умирали, някоя си жена мамела съпруга си с някой си друг съпруг, едни откривали пръстени гърнета със злато, заровени в земята, къщите на други изгаряли посред нощ… Въпреки всички лъжи, които по-късно излизали наяве, все си намирал някого, когото да прати за зелен хайвер. Макар да знаели, че лъже, хората му вярвали вероятно защото играта им харесвала, или защото им се искало да вярват в нещо. За Бохор съчиняването на въображаеми новини след известно време се превърнало в, така да се каже, житейска философия. В селото го вземали не само за глупак, но и за разказвач на приказки. Затова и околните донякъде се нуждаели от него. Един ден казал, че решил да иде в Истанбул, за да види за последен път жената, която много обичал на младини, която обаче не отвърнала на любовта му и не се омъжила за него. Никой не повярвал на тази история, всички виждали в жената протагонистка на нова лъжа или приказка. Всеки се заслушвал в спомените за авантюрата, простираща се чак до Истанбул, като в нова приказка. Ала след онзи ден никой не видял повече Бохор. Дали тази история била единствената истина в живота му, която показал, успял да покаже на другите? Отговорът на този въпрос живо интересуваше мадам Роза. Уверяваше ни, че Бохор бил от хората, за които копнеела най-много, когато обръщала поглед към миналото си. На „мястото, където отивала“, щяла да го намери и да настоява за отговор не само на старите лъжи, но и на този въпрос. Тъй като ние се нуждаехме от приказки, някои приказки, които не рухваха, поне в нас самите, за да можем да се борим за „онези истини“. Ето защо, мисля, от сърце й желаех в моментите, в които потъваше в далечината, в необозримата далечина, да вижда безкрайна зеленина или дори море от лайка. Тя се приближаваше към един от своите острови. Доста трудно си поемаше дъх. В това състояние ми напомняше за моите астматични пристъпи, които се надявах, че съм оставил в детството си. Навярно най-вече аз в някои нощи, в онези дълги нощи слушах заедно с нея изглеждащата ми все една ли не безкрайна тишина.

[1] Всичко или нищо? (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Прочута турска оперна певица (1928–2008). — Б.пр. ↑

Онази малка лъжа

Фотографиите от онези дни, в които Танте Тилда искала да приюти брат си в своя дом, не мога и няма да забравя. Мосю Робер бил силно трогнат от поканата, прегърнал своята мила сестричка и заронил горещи сълзи, без да се опасява, че образът му на приказен герой може да се разклати от един момент на слабост. Тогава ги нямаше нито хотелската стая, където изливахме един пред друг душата си, нито часовете на чаша чай, които ни позволяваха да изживеем различни далечини. Все още не се бяхме „видели“ взаимно, все още не смятахме за необходимо да открехнем вратите един за друг. Танте Тилда ми разказа за тази сцена едва години по-късно. Години по-късно, когато имаше основания да предположи, че съм опознал достатъчно добре брат й. В онова друго време, когато го прие „с всички условия и всички тегоби, които той не можеше да отхвърли, а трябваше да носи“, тя сподели с мен само своя ентусиазъм и радост, както и скрития някъде разказ, своето истанбулско виждане за лондонския разказ. В онези дни никой не би могъл да оцени нещата, „спасени“ от онзи живот, по-добре от Танте Тилда. Един ден, когато брат й бе отишъл „на важни срещи за някои важни проекти“, бяхме сами… В грижливо разтребената стая на новия си гост ми показа прибраните с голяма грижливост в гардероба дрехи, ризите, бельото му, с обаянието на закачливо момиче, но и с нескрита тъга и каза: „Както виждаш, всичко е от елегантни магазини“. Сякаш в онзи момент повече от всякога искаше да защити нещо или да повярва в нещо. За да може да дари госта си с домашна топлина в новото му жилище… Но въпреки всички усилия, въпреки цялото търпение, въпреки дните, които трябвало да се променят трайно, тази радост, този ентусиазъм не продължили дълго. Една сутрин около шест месеца по-късно мосю Робер стегнал тихо и кротко, без обяснения багажа си и сякаш за да се извини, казал, че май ще е по-правилно да живее другаде. От този ден хотелската стая в „Съраселвилер“ навлязла в живота му. Отначало Танте Тилда потърсила вината в себе си, въобразила си, че се е провалила като домакиня и брат й навярно затова потърсил подслон другаде. Други варианти изобщо не й хрумнали, не можела да си представи. Изразила само личното си съжаление и казала, че направила, опитала се да направи всичко според възможностите си. След тези думи мосю Робер докоснал сестра си по рамото и казал, че светът всъщност бил много мръсен и че всички тези дрехи, тези светлини, тези нощи се „използвали“, за да покрият тази мръсотия. Че светът, в който живеели, се бил превърнал в свят, който хората с детски сърца вече изобщо не разбирали. Този свят го викал… Нищо повече не можел да каже. За жалост като по-голям брат така и не бил изпълнил своя дълг към по-малката си сестра, както му се искало; тя обаче въпреки всичко не бивало да губи детското си сърце. Тъй като този свят всъщност се нуждаел повече от всякога от такива детски сърца… Повече от всякога… Макар че светът не го осъзнавал…

Танте Тилда замълчала и си помислила, че брат й се връщал към големите си сделки и че за участието в тях трябвало да плати висока цена. Освен това в същия момент се изпълнила с болезнена гордост и се сетила за онези филмови герои, които вечно се намирали в смъртна опасност. Години наред живяла заедно с героите, направили определени филми незабравими. В този момент това й стигало, за да понесе усещането за поражение. Действителността както винаги изглеждала другояче. Узнала за тази действителност едва доста по-късно, в деня, когато чула, че брат й отишъл в Лондон, за да не се върне никога повече в Истанбул. Мъжът, когото смятала за един от героите на живота си, по онова време имал огромни дългове от хазарт, под чиято тежест направо рухнал. Кредиторите го притискали и заплашвали със смърт. Боял се, че при тези обстоятелства сестра му можела да пострада и следвайки правилата на играта, решил да продължи живота си сам другаде.

Танте Тилда била много огорчена, задето научила всичко това от по-голямата си сестра, и то когато било вече късно. Сякаш за пореден път й показвали, че е изключена от семейството. И след години, когато ми разказа, съумя да ми разкаже цялата история, изглежда, още се сърдеше на роднините си. Даже и на брат си, въпреки проявеното към нея благородство… И след години, защото не й гласували достатъчно доверие… А стига да поискали, можела да направи нещо, поне да се опита… Ако проблемът бил само в парите… Те обаче останали толкова далеч, толкова равнодушни и отгоре на това толкова чужди на гласа й, който искала да се чуе на различни места по различен начин, на света й, в който се опитвала да живее с всичките си гласове, които се опитвала да разбере и за които не можела да разкаже на никого…

Обратът

Когато научила новата истина за брат си, Танте Тилда решила да продаде двата си магазина в Махмутпаша. Всеки, който имал някакъв интерес от тези магазини, бил натъжен посвоему от решението й, всеки виждал посвоему друга предистория. Танте Тилда не посветила мосю Жак в плановете си, въпреки настояването на мадам Роза. Дали мечтаела да извоюва успех за пръв път в живота си съвсем сама, без помощта на никой друг, или всичко се свеждало до чувството на радост да се откъсне, да се откъсне нацяло от нещо, което било ценно за тях, което принадлежало към миналото? Днес ми се струва по-вероятно и по-лесно за вярване, че такива въпроси не са били задавани в семейството. Затова така и не излязла на бял свят истината, скрита зад странностите на трудното дете. Докато не съберем кураж да задаваме въпроси, истинските въпроси, и бездруго можем да извървим пътя само до определена точка.

Да, действителната причина за внезапното решение на Танте Тилда да продаде магазините си в онези дни така и останала неразбрана. Онова, което успели да разберат, открият, респективно да приемат за валидно като резултат от „детективската дейност“ на мосю Жак, било, че решението назряло под влияние на стар донжуан на име Бедрос, който изкарвал прехраната си с уреждане на сделки и бързо можел да ликвидира много проблеми с помощта на многобройните си познати. Магазините били продадени за отрицателно време доста под стойността си, едва ли не грабнати от ръцете й. Дали Танте Тилда не платила твърде висока цена за желанието си да намери убежище при някого, след като брат й си отишъл и тя се сгромолясала в голяма самота?

Това безспорно не бе първата раздяла, която Танте Тилда трябвало да изтърпи. Така и раздялата, която преди много години „видях“ в онази вечер, за чийто „вкус“ си спомням и до днес, нямаше да е последната. Но както вече се опитах да посоча на друго място, раздялата с този човек, за когото ми бе говорила, за когото се бе опитала да ми разкаже уж между другото, я бе съкрушила по-силно, отколкото всички очаквахме. Нито за миг и за никого не бе лесно да стигне до границите на Танте Тилда. Едно предчувствие или трудът, който си направих да сглобя някои фрагменти, все пак ме отведоха до едно място. На това място виждам всяка вечер като вечерта, когато започна „потресът“. След онази раздяла Танте Тилда щеше да премине със скоростта на вятъра през още много раздели… В онези дни имаше още едно важно събитие, което не по-малко допринесе за „потреса“. Това събитие имаше смисъл на друг потрес не само за Танте Тилда, но и за почти всички в семейството. Почина мадам Роза. След този ден всеки изживя собствения си потрес…

Предвид семейните взаимоотношения човек може да си представи лесно колко съкрушени от смъртта на мадам Роза бяха мнозина от роднините. Починалата беше жена, която цял живот бе полагала всички усилия да сплоти онези, които бе смятала за част от себе си, от собствената си душа, да намали отчуждението помежду им. Плод на тези усилия навярно бе фактът, че навсякъде я знаеха като „голямата сестра“, която можеха да помолят за помощ и при най-малкия проблем и на която можеха да доверят много тайни. Тя остави в семейството празнота, която никой нямаше да запълни. Празнота, която всеки щеше да се опита да проумее, дефинира и назове посвоему. Липсата й стана причина всеки да почувства собствената си празнота, да види и усети празнотата, която се бе разраствала подмолно с течение на годините. Ненапразно след погребението, поглеждайки некролога във вестника, мосю Робер каза: „Най-добрата от семейството умря… Отсега нататък всеки трябва да върви по собствения си път…“. И действително след този ден всеки изживя постепенно собственото си откъсване, уедини се в собствената си тишина… Това важеше както за мосю Робер и мосю Жак, така и за Танте Тилда и мадам Естрела, чийто самотен път поначало бе очертан още преди години. Мосю Жак с всеки изминал ден се затваряше все повече в своята самота, мосю Робер замина за Лондон, за да не се върне никога повече. Танте Тилда, която бе намерила в този дом възможност да излива сърцето си при нужда, се чувстваше още по-чужда. А мадам Естрела изцяло се оттегли от местата, където бе прекарала детството и младостта си, и забрави дори празниците. Мадам Роза щеше да пребъде у всеки, в собствения му свят, със собствените му поражения, собствените угризения и малките триумфи.

Когато посети дома на починалата си по-голяма сестра, Танте Тилда разказа някои странни инциденти, които преживяла. Една нощ някакъв мъж се опитал да я изнасили на улицата, веднъж съседът й, пенсионираният посланик Синан бей, намерил в жилището си мъртвата й котка, друг път полицай позвънил на вратата й и заявил, че имало пусната жалба за проституция в къщата, и обискирал цялото жилище… Какво се криеше зад такива фантазии, кои бяха протагонистите на тези нощи, тези самоти? Естествено, можехме да решим въпроса само ако се намирахме близо до тези фантазии. В онези дни обаче бяхме много далеч от онзи свят на фантазии… При все че там имаше друг разказ, който тя ни предложи в онези дни. Този разказ бе нейната последна, предполагам, нейната последна красива история, която според нея си струваше да разкаже. В този разказ спомена един от съседите си. Разказа за стар господин руснак, който бил виждал и по-добри дни. Знаел превъзходно немски, италиански и френски. Рецитирал наизуст стихотворения, особено френски — на Ламартин, Виктор Юго, Алфред дьо Вини. Обичал музиката, свирел на цигулка, обичал всички романтици, но най-важното било, че бил далечен роднина на великия Ойстрах, на Давид Ойстрах. Съвсем скоро щял да замине да му гостува. Щял да отиде на представление в Московската опера. Само дето мъжът бил противник на режима, така че пътуването щяло да бъде донякъде опасно. Но да оставим това настрана, първо трябвало да реши проблемите си в Истанбул. Собственикът на къщата дал нейния приятел под съд, за да освободи колкото се може по-скоро жилището. Те обаче щели да се борят до последно и да се съпротивяват доколкото можели. Мислела да отиде при адвокат Черни, но парите й от ден на ден намалявали. Не можела както по-рано да купува подаръци за рождените дни на най-близките си. Чужд човек не би се стъписал при последните думи на Танте Тилда, не би го сметнал за необходимо. Само онези, които я познаваха, можеха да разберат каква болка й причиняваше тази бедност, тази безизходица. Тя осмисляше живота си и с такива малки паметни дни. През всичките години нито веднъж не бе забравила рождените дни на най-близките си. Дори някой да останеше забравен от всички, това не важеше за Танте Тилда. На мен даде „последния си подарък“ в дните на своето уединение, когато трябваше да живее с онези гласове, за които не можеше да разкаже на никого. Получих няколко сребърни свещника от съвсем старите дни, които трябваше да се отнесат в нов ден… Беше вечер… С други думи, сега подаряваше, завещаваше на най-близките си вещи, преживели нейното минало. Бяха дните, в които съвсем бавно се оставяше на „онова течение“, не обръщаше голямо внимание на облеклото си и вече нито боядисваше, нито решеше както трябва косите си. За нас, зрителите по принуда, животът й бе напълно различен от вечерите, които бяхме прекарвали с нея на чаша чай. Танте Тилда бе оставила поддържаната си външност, своя шик далеч зад гърба си. В действителност с този озадачаващ външен вид тя всъщност демонстрираше само образа, очакван от някои членове на семейството й; така ги принуждаваше да я приемат заедно с онези чувства и хора, които изживяваше, искаше да изживява върху екрана на своята фантазия. И това беше декор, до който никой нямаше право да се доближи, за да играе с нея и да й бъде партньор. В този епизод тя играеше най-трудната, но и най-великата си роля. Беше чакане на смъртта… Ала на едно място в пиесата цареше дълбока, много дълбока тишина. Тъй като никой не знаеше чия смърт ще бъде същинската смърт…

Онова, което наблюдавахме, бяха фотографиите на един потрес, на неминуем срив, който с всеки изминал ден излизаше все по-наяве. Може би всеки от нас наблюдаваше нещо друго; в края на краищата всички ние оставахме извън епизода. Сега тя ме канеше много по-рядко в жилището си. Разговорите ни на чаша чай не продължаваха колкото по-рано. Понякога ме караше да й разказвам какво бях написал. Казваше, че трябвало да се оженя, и ми описваше момичетата, бъдещите булки, които си представяла за мен. Всички тези млади момичета искаше да пренесе от своето минало, от едно място в миналото си в нашето настояще: едната била най-красивата на пролетните излети, другата свирела добре на арфа, трета била балерина, следващата била възпълна, но имала красив глас, тук-там споменаваше и някоя много самотна. Те бяха нейни партньорки на нейната сцена. Стига да съм се съгласял, можела да им каже една добра дума за мен. Леко се усмихвах и се опитвах да придам колорит на разговора ни с фрази като: „Че защо не? Щом искаш… Всъщност би било много добре… Но къде и кога?…“. Тя хихикаше със затворена уста, закачливо и все пак сякаш засрамена от думите ми, като малко момиче, току-що открило своята женственост. Това май бяха миговете, в които се смееше, можеше да се смее неподправено. Веднага след това отново се замисляше и като че ли се заговаряше с някого с лека усмивка. Тогава разбирах, че е време да си тръгна. И знаех, че ще остане така с часове, плътно затворила вратите навън…

Един прекрасен ден я нарекоха „кварталната луда“. Знаехме, че това е съдбата й. Съдба, която някои в тази история бяха вече предвидили.

Никога няма да забравя картината… Как с бели несресани коси, увита в старо мъжко палто от неизвестен произход, с тъмни чорапи обикаляше улицата, сякаш с цялата си душа се бе предала на съдбата си и отреденото от нея. Улиците не бяха нейните улици, хората не бяха нейните хора. Имаше слухове… Уж хващала всеки срещнат мъж, водела най-вече млади продавачи в дома си и вярвала, че ги ощастливява, като завързвала сексуални връзки с тях. Така и не успяхме да открием кое от слуховете бе истина, кое — лъжа. Като взема под внимание всичко това, излиза, че тя отдавна бе достигнала място отвъд бунта. Беше си отмъстила по опасен, много опасен начин на онези, които в младостта й, когато бе гледала на живота с радост и надежда и пожелала да почерпи с пълни шепи от всички видове безразсъдство, я бяха третирали като истеричка, която трябва да се държи под контрол. Беше дълго, бавно умиране. Какво я бе докарало дотам, кои нощи, кои хора, които не бяха идвали и чукали на вратата й? Дали в онези дни на самота Танте Тилда не бе стигнала до момент, в който черпеше удовлетворение, вътрешен покой, докато — ако слуховете бяха действително верни — се наслаждаваше до насита на различни сексуални обсесии особено със занаятчии и търговци и завързваше връзки с малолетни чираци, идващи от живот в тирания и бедност? Не зная, наистина не зная. А така ми се искаше да мога да отговоря на този въпрос… Така ми се искаше, напук на онези, които я отричаха, да се срещна с нея в този климат на неморалност. Така ми се искаше да я преоткрия там, именно там… Това желание, изглежда, ме прикани да навляза, така да се каже, в ролята си на зрител в друга дълбока тишина. В друга дълбока тишина, която бе много далеч от това, което изживявахме и можехме да изживеем, и където можеха наистина да се чуят човешки гласове… Тази тишина можеше да ме изправи пред съвсем нови въпроси… Тя можеше например да ме попита там защо изобщо задавах този въпрос и най-вече за кого се отнасяше той. Защо в ролята си на зрител отдавах такова значение на онези моменти, защо смятах за необходимо да задавам този въпрос на себе си или на някой друг? Безспорно исках да сляза до корените на нещо друго неизживяно. До корените на нещо друго неизживяно… Там, в онези пространства, които с всеки изминал ден все повече се отдалечаваха от изхабения делничен живот, биеше сърцето на таен, изцяло таен живот. Там може би щях да се скрия отново зад някои въпроси, за да не се срещна с другото си лице… Но да оставим настрана всички резултати и причини, моите въпроси или моите „некоректни“ мисли показваха усилията ми да открехна нова врата заради Танте Тилда дори в беззвучните й смъртни дни, превръщайки я в героиня на разказ, който съвсем бавно се пишеше от само себе си.

Морето беше друга улица

Че Танте Тилда като най-възрастна и единствена леля в семейството не бе поканена на сватбата на Рози, затворената, кротката, добродетелната, стоящата винаги в нечия сянка, „лишена от късмет“ внучка на мосю Жак, е достатъчно, за да покаже докъде се беше стигнало. Рози, която узна за този факт едва вечерта на сватбата, каза на Жулиет: „Това е предателство! Не биваше да го правите поне заради паметта на любимата ми баба“. В гласа й прозвуча гняв, включващ в това възмущение другите възмущения, които не се бе осмелявала да изрази дотогава. Беше глас на раним човек, който според думите на околните бе твърде чувствителен. Очите й плувнаха в сълзи. Берти се наведе към нея. На лицето му играеше неопределена усмивка. Сякаш изпитваше, от една страна, срам от избухването на дъщеря си, а от друга — лека гордост. Той бе от хората, които разбираха най-добре нейното огорчение… Жулиет ме погледна. Не разбрах какво искаше. Мисля си обаче, че и тя малко се срамуваше… Мосю Жак бе отвън, не чу разговора, изглежда си припомняше нещо много далечно… Като се има предвид какво бе изгубил, какво трябваше да си припомня… Намирахме се на морски бряг… Друг писател в друг разказ бе казал, че улиците на Истанбул се отварят към морето. В този случай морето бе друг вид улица. Улица, в която се вливат безброй други улици, която във всеки разказ стига до други граници и се оживява от различни копнежи и различни напеви…

С Рози не бяхме успели да се сближим в нито една фаза от живота си. Тя като че ли винаги държеше на дистанцията между себе си и хората. Дистанция… Но така и не бе възможно да се разбере, наистина да се разбере тази дистанция. Да се дистанцира, да стои на разстояние, явно бе част от нейната „съдба“…

Чувствам, че сега — понеже се позамислям, след като се опитах да разбера малко по-добре, да дефинирам собствената си дистанция — мога да дам някои обяснения поне за себе си. Изглежда, Рози не се смяташе за „женствена“ и внушаваше този автостереотип и на околните, макар че със снежнобялата си кожа, сините очи, светлокестенявите гъсти къдрави коси и налетите си гърди можеше да възбуди интереса на много мъже. Дали това бе една от причините за това, че не тръгнахме един към друг? Може би. След като станах свидетел на случката, съжалих много, задето досега не се бях опитал да разчупя черупката и да поговоря с нея. Ако сега си припомня какво не направихме там, ще съжалявам още дълго и няма да ми остане нищо друго, освен чувство на разкаяние. Тогава ще ме човърка мисълта за проявената слабост, за закъснението и един глас, един много стар глас, който все се опитвах да забравя, ще ме подтикне да разкажа историята за хора, неуспели да намерят човек, който да изслуша техните мечти, техните желания.

Рози се омъжи и с това тръгна по път, приличащ на много други. Тъй като един ден трябваше да се омъжи… И тя, която никога, в нито една фаза от живота си не бе в истинска хармония със себе си, на свой ред един ден щеше да създаде дете, да даде живот на човек, защото така беше редно. Един ден обаче тя направи и нещо, което не беше редно, щеше да направи крачка, която не биваше да прави по онзи път. Крачка, която придоби значение чрез много високата си цена, „онази цена“. Но това навярно бе крачката, превърнала я в друг човек, за когото си струваше да се разкаже. Тази крачка бе лична крачка, която не приличаше на крачките на другите. Лична крачка… Така поне вярвам. Искаше ми се да е така, искаше ми се да повярвам, че е така. За да разбера по-добре някои от крачките й, за да я преценя правилно… Ала всичко това щеше да стигне до мен едва много късно. В онези дни имаше само „обичаен брак“, поне в „началото“. Рози се беше запознала с Изет с посредничеството на приятели и той най-вероятно бе първият и последният мъж в живота на тази жена, чийто живот наблюдаваше донякъде отстрани… Но тогава имаше и слухове, оставящи привкус на приключенски роман, от които не се забравя най-малкото една картина или едно-единствено изречение. Според мнозина Изет имал много опасна връзка с жената на високопоставен представител на японското посолство. Тъй като работел в износа, и то предимно за Япония, по всяка вероятност се запознал с жената на някой от приемите в посолството. Един ден нещата се разчули и жената, за да предотврати неприятните ситуации, накарала мъжа си да заминат в друга страна. Шушукаше се, че „триото“ било замесено и в разни тъмни сделки. Някои дори твърдяха, че връзката била част от делово споразумение. Естествено, никой не знаеше нищо по-конкретно. Което можеше да се чуе и види, в повечето случаи бе коренно различно от истината… И все пак ако можеше да се вярва на онези, които твърдяха, че познавали „същността на нещата“, то тогава, след като „забраненото“ било разкрито, жената наистина си тръгнала, сбогувала се с надеждата и намерението да не се върне никога вече. Всъщност така било най-добре за всички. Изет лесно успял да се избави от тази беда. За онези, които пускаха слуховете, разказът завършваше тук. Завършваше тук с всички възможни проблеми и въпроси. Доколкото се знаеше, доколкото успяхме да научим, никой не попитал Изет дали тези слухове били истина или лъжа, нито пожелал да го попита. Тази празнота не бе запълнена дори няколко години по-късно след онази „ужасна случка“… Изет съумя още от първия ден да наложи успокояваща го „дистанция“ между себе си и семейството. Това навярно пак бе нова игра. Игра, в която всеки за пореден път приемаше ролята си или не й обръщаше достатъчно внимание заради други игри…

Рози и Изет се бяха запознали на новогодишно празненство у приятели, където им било много скучно. И двамата отишли на празненството не по своя инициатива, а по настояване на друг. Рози очакваше твърде много от Изет. Много повече от онова, което той искаше или можеше да даде доброволно. Реакцията на новината, че Танте Тилда не бе поканена на сватбата й, много учуди всички ни. Това бе най-незабравимият момент, който изживях с нея. Най-незабравимият момент… Предполагам, същото важеше и за мосю Жак, който научи едва по-късно за случката. Рози носеше името на жена му, за която той понякога силно копнееше. И тя също като баба си воюваше сърцато срещу неправдата и се опитваше да подаде ръка за помощ на човека, аутсайдера, който трябваше да бъде забравен и оставен в ръцете на съдбата си. И така посвоему даде урок на всеки. Урок, който доведе дотам, че всеки се засрами въпреки своята почтеност.

Сватбата отпразнуваха в Тарабя, в едно от тези шикозни крайморски заведения с музика. Онази нощ Жулиет беше много красива, все едно излязла от модно списание. Внимаваше да не се доближава много-много до мен, може би защото знаеше какви чувства би предизвикало у мен това малко предателство. И все пак мисля, че най-огорчен от ситуацията бе мосю Робер, който трябваше да изживява друга самота в друга страна. След известно време ми се обади по телефона, тъй като някак си бе научил за случката. Малко по-разочарован, малко по-далечен, малко по-наскърбен… Каза, че семейството било умряло, в целия свят отмирало като институция. Още по-точно: семейството било лъжа, възникнало заради лъжата и поддържано живо чрез нея. С онези малки надежди, онези малки копнежи, малките празни обещания за „Утре“ ден след ден всеки се изтощавал все повече, всъщност умирал… Знаех, че с тези обобщения се опитваше временно да заглуши много по-дълбоката си болка. С други думи, до известна степен предугаждах накъде всъщност биеше. Не ме накара да чакам дълго. И семейството му било мъртво за него. Мъртво… Но нямало вече никого, с когото да поговори, да обмени мисли за тази смърт. Само за да каже това, най-сетне да го изрече, искал да се върне още веднъж в Истанбул. Само за да каже това, но още по-важно: за да притисне в прегръдките си Тилда в нейната самота, която разбирал много добре. За жалост обаче не бил в състояние да осъществи това желание. Животът го бе отказал съвсем бавно от много желания…

Преди колко години проведохме този телефонен разговор, вечерта, когато ми се обади, за да ми каже всичко това, в коя поред нова или последна за него вечер в Лондон? Коя поред самота бе тази, за която искаше да разкаже, да сподели с някого от толкова далеч? Как стана така, че въпреки голямото разстояние бе научил новината? Дали именно това не беше знак, че не бе прекъснал изцяло връзките си с Истанбул? А освен това: защо този телефонен разговор след всичките години? Към кого бе отправен, след като не бе останал вече никой, на когото да разкаже за смъртта, предизвикана в него от семейството му? Защо не бе позвънил на Тилда, защо не на сестра си, която твърдеше, че много обича, която искаше да притисне в прегръдките си, а на друг? Не попитах това по време на разговора; тези въпроси, които биха ми открили множество неочаквани малки пътища, не можех да задам. За пореден път реших да слушам, само да слушам… Може би защото за пореден път се уплаших от себе си и от това, което трябваше да кажа. Задоволих се с това да кажа, че той по-добре да се радва, задето не е виждал Танте Тилда в „последното й състояние“. Мосю Робер разбра, поне ми се стори, че е разбрал. Внезапно казах, че съм я навестил след „случката“ и че здравето й било наред. Нямало смисъл да се предприема нещо, сестра му живеела по свой собствен начин.

Това бе последната ми лъжа спрямо него. Тъй като ден след сватбата действително отидох при Танте Тилда тайно, без да кажа на никого. Тайно, за да й обясня малко по-добре моето становище… Тайно, за да се избавя евентуално от една вина… Почуках малко неуверено на вратата. Тя не отвори. Вътре се чуха стъпки… Разбрах. Не искаше да вижда никого. Никого… Който и да почукаше… Едва след няколко месеца отново събрах смелост да отида в онази къща. Междувременно бях получил новогодишна картичка от мосю Робер. Този път бе изпратил картичка, много различна от по-раншните, обичайните. Беше с изключително красив изглед от дивата природа на Африка. Желаеше ми всичко хубаво и пишеше: „Надявам се, че ще постигнеш в живота си повече от мен“. След това ме молеше да навестя Танте Тилда и добавяше, че никой нямал право да я оставя сама.

Навестих Танте Тилда в един пролетен ден. Видя ми се малко по-овладяна, извини се, съжалявала, задето не можела да ме почерпи с абсолютно нищо. Почти не обели дума, не можеше да говори както по-рано. Много дълго мълча, гледайки през прозореца, без да вижда нищо. По едно време прекъсна мълчанието и каза: „Всичко изгубих, всичко… Дори филмите си, които ме бяха свързвали с онези дни, които толкова се боях да не забравя. Толкова малко хора останаха… Къде сме сега?… Кои хора къде и как сме обичали?“. През целия разговор все повтаряше подобни думи, после замълчаваше. След това поиска да й разкажа нещо за себе си. Разказах й за филмите, които бях гледал наскоро. Поговорих малко за филмите на Клод Соте, опитах се да й разкажа за Роми Шнайдер. Споменах Бергман, Бунюел, Саура… Бях на път да открия постепенно „своя вътрешен север“ и се запитах какво и кого съм видял в „Часът на вълците“ с Макс фон Сюдов. Запитах се какво в онази кутийка показва азиатецът на Катрин Деньов във филма „Дневна красавица“ и защо самотното дете в онези сцени ми бе направило толкова дълбоко впечатление. Не можех да забравя погледите на детето във филма и песента, която пееше или все искаше да запее. Сетих се за сцената, в която Катрин Деньов ляга по бельо на кревата и от гащичките се подават срамните й косми. Незабравима бе и сцената, в която Лив Улман с прекрасните си погледи казва, че хората, които години наред живеят заедно, един ден започват да си приличат… После дойде ред на Изабел Аджани. Исках да разкажа и за „Наемателят“ на Роман Полански. Но… Трябваше да спра на едно място… В края на краищата всеки изживяваше посвоему „друго кино“. Как иначе да обясня, че сметнахме за необходимо да помълчим известно време и да почувстваме мълчанието на другия? Можех да затворя скобата и да се върна на времето, което бях напуснал… За това се изискваше едно движение. Едно движение или една дума… Тази дума се опитах да намеря по път, по който вече бях вървял многократно… Казах: „След няколко дни сигурно ще завали сняг на парцали… Спомняш ли си? Преди години… Срещнахме се на концерт на Шопен… Берти и Жулиет също бяха там… И Анита… Но ти не познаваш Анита… Не познаваше Анита… Някой ден ще ти разкажа за нея… Някой ден… Щом намеря кураж да ти разкажа истината за «онова място», какво преживях там…“.

Тя запази мълчание, сякаш не чу какво казах. Гледаше през прозореца. Животът на уличката си течеше както и на други улички, в други разкази, с играещи на топка деца, с улични продавачи, които предлагаха кисело мляко и сусамови гевречета, и със съседките, които сегиз-тогиз си подвикваха нещо. Ала тя, мисля, вече не виждаше всичко това. Светлината на залязващия ден падаше на лицето й. Беше много остаряла… Най-накрая каза: „Филмите се промениха, много се промениха“. Думите излязоха от устата й като шепот.

След това ми даде сватбен подарък за Рози. Неумело опакован подарък, личеше, че е бил съхраняван грижливо. Беше кувертюра за спалня от нощно син сатен, употребявана, но все така красива. Синьо, което напомняше за старо, изгубено море, за моретата от филмите, приключенските светове, далечните земи… Мечта за безкрайност… Казах: „Рози ще се влюби в тази покривка… Впрочем тя беше най-тъжна, задето не дойде на сватбата“. Танте Тилда се усмихна за пръв път и каза: „Не съжалявам, че не присъствах на онова празненство онази вечер. Но щях да отида на фризьор да ми боядиса косата и можех да облека червената рокля, която не съм носила от години… Ако бях влязла в залата, всички погледи щяха да се насочат към мен… Щях да бъда красива като Мърл Оберон… Те ми откраднаха мечтата, отнеха ми я… От това ме боли най-много…“. Да не е като Мърл Оберон… Това бе последното й разочарование… Последното разочарование, за което зная…

Нямаше да се видим повече.

Когато тя почина, бях в чужбина. В сетните й мигове с нея била Жулиет. Измила я, когато смъртта наближила…

Както предположих, Рози се влюби в кувертюрата, но доколкото зная, не можа да й се порадва достатъчно дълго…

Берти бил от онези, които се натъжили много от смъртта на Тилда.

Мосю Жак казал при новината за смъртта й: „Дано Бог й прости всички прегрешения… И нашият ред ще дойде… Това е съдба“.

Един ден попитах силно смутен Жулиет дали в последните си моменти е казала нещо за мен, нещо, което би трябвало да зная. „Не — каза Жулиет, — не каза нищо, отнасящо се за теб. Само… Само: «Навън вали на парцали. Всичко е бяло… чисто бяло…». Каза го в юнски ден… За пореден път животът й се разигра на съвсем друго място“.

Остави ми в наследство само стария чаен сервиз. Онзи чаен сервиз, който бе свидетел на останали завинаги незабравими часове, който в най-тежките дни ми напомня за хората, кината, екрана на мечтите, които за мнозина са по-реални от реалността; чаения сервиз, който е сред най-ценните ми вещи и сега очаква един специален, много специален разказ…

Да се върнем на това, че я наричах „Танте Тилда“, макар изобщо да не бяхме роднини. Вече не помня кога, къде, защо започна това. Сигурен съм обаче, че й харесваше. Беше игра, в която играчите от душа и сърце вярваха в ролите си до последно. В края на краищата, когато остареят, мнозина се нуждаят от млад човек, който ги разбира или поне им внушава това впечатление, докато много млади хора подхранват у себе си тайна потребност от някоя стара леля, за да повярват повече в бъдещето… Успехът на играта вероятно се основава на мълчаливо взаимно съгласие. Естествено, в онези дни бе възможно да я наричам само Тилда, а не Танте Тилда. Струваше ми се обаче, че тя харесваше тези думи, тези картини, разговорите с такова обръщение. Така че когато един ден напиша нейния разказ, не бива да забравям да отбележа този детайл. Имаше и един път да пресъздам Танте Тилда по друг начин, а не в ролята й на леля с друга идентичност. Мисля, че този път е скрит за повечето от нас и е един от пътищата, които човек иска да брани докрай. Има един път, който се открива към мрака, към нашия мрак… Струва ми се, че там бих могъл да се докосна до нещо…

В синевата на една песен

Понякога ми се приискваше да си направя малка шега с Берти някъде в разказа, който възнамерявах да напиша за него. Заради тази шега трябваше да го срещна, тоест неговия образ в спомена ми, с жена, за която не зная как да говоря и която ми подари едно от най-красивите кътчета на града, една вечер на балкона на малкото жилище с изглед към Босфора. Беше жена, която с книгите си ме беше водила по пътя не само към чувството на самота, но и към много възможности, към неочаквана радост и още по-важно: към отлаганата за по-късни времена надежда. С други думи, тази среща трябваше да намери своето място в едно съчинение, да роди своите песни, ако изходя от асоциациите, които снимките будят у мен. Беше прохладна лятна вечер; небето се обагряше в розово, морето — в тъмносиньо, а светлините на града полека-лека грейваха. Прохладна лятна вечер, която искаше да остави далеч зад себе си шума и миризмите на града… Така разказът още от първите си редове придоби поетична атмосфера…

Тъй като говорим за Босфора, бих могъл да спомена и кораб, който създаваше впечатление, че идва отдалеч, много отдалеч и съвсем бавно мина покрай нас, с хора на борда, които не познавахме и никога не ще познаваме. Тази картина ми помогна много на друго място, при описанието на други вечери. И там имаше кораби, които идваха от далечината и отплаваха в далечината… Зная също, че това е стара легенда за хора, които могат да достигнат само бреговете на някои морета. Стара легенда, която се подхранва от различни думи на различни езици от различни изгреви.

Безспорно къщата, измислена за Берти в тази история, трябваше да е жива къща, по-точно казано: къща, запазена жива у някого. Къща, която, за разлика от други къщи бе запазена жива в най-съкровеното кътче на нечия душа, която в други времена бе дишала с други хора, която жената бе наследила от семейството си с всичките й спомени, гласове, тайнствени слухове и сенки, която не се откриваше толкова лесно пред чужд човек, която никога не можеше да стане притежание на другиго… Берти — в кремав ленен панталон, в своите леко биещи на бордо италиански обуща от фина кожа и своя ангорски пуловер в пруско синьо, носен върху червена копринена риза, със своя часовник марка „Патек Филип“ и емайлираната запалка на „Дюпон“ — щеше да изживее дългоочакваната си поява на сцената в такава обстановка. Бихме могли да си представим, че в тази ситуация бих облякъл жената в лека изрязана памучна рокля, която показваше в контражур очертанията на тялото й; на шията лента с камъни в избледнял вишневочервен цвят, на ръцете няколко сребърни гривни. Лентата с камъните в избледнял вишневочервен цвят — естествено, за да не излезе, че видът й е твърде банален, конвенционален. За да се породи впечатлението, че лентата има история… По-късно тази вечер щяха да отпиват мастика с лед. А тъй като все пак бе лятна вечер, на масичката щеше да има пъпеш и сливи, малко сирене и няколко ореха. Срещу какво бихте заменили в тази ситуация мириса на море и алкохол? Жената трябваше да пие малко повече от Берти. Тъй като бе писателка… Освен това трябваше да покаже, че страда повече, защото бе както писателка, така и жена и защото бе поела бремето на самотния живот… Онези, които си мечтаят да изживеят подобна сценография, безспорно не бива да пренебрегват и музиката. В някои моменти музиката стимулираше еротиката. Според мен тук трябва да се потърси детайлът, че за да проникне наистина дълбоко в душата, понякога, в зависимост от развоя на разговора, музиката трябва да е толкова силна, че да кънти в ушите. В тази фаза може да помислим какво ни предлагат предпочитанията. Предвид обстоятелствата всеки сигурно ще се сети първо за Били Холидей, Арета Франклин или Ела Фицджералд. Аз обаче бих им препоръчал по-скоро Елвис Пресли. Едно от сериозните, бавните парчета на Елвис Пресли… Противно на всички изисквания за добро възпитание, които са оставили зад гърба си… Тъй като „Are you lonesome tonight“ бе шлагерът, който изглеждаше най-подходящ за тези моменти, в които се опитвахме да се определим, възприемем, разберем или да се оформим посвоему.

Ние обаче не искаме да разрушим целостта на картината. Така че с напредването на нощта Елвис Пресли трябваше да изпее и другите си шлагери. Нека да си ги пее. Ако ни доскучае, може да сложим на грамофона и Ленард Коен. Да си припомним „Suzanne“ или „Bird on wire“. Колкото до темата на разговора… Тук биха изникнали някои нови малки пътища, ако жената заговореше за последния си роман, над който работеше в момента, и за своя млад колега, който искаше да опише с донякъде загадъчно чувство нея самата в разказ, защото не можеше да направи няколко крачки и вероятно никога нямаше да ги направи, или за спомените, свързани със стария стенен часовник в дома й. Берти пък би говорил за разногласията с дъщеря си и баща си, за студентските си години в Кеймбридж, за нарастващото желание да види брат си, въпреки изминалото време и всичко случило се, за интереса си към антикварни предмети, неудовлетвореността си от работата и от фотографиите, които бе направил през командировките си… Точно в това време аз щях да потропам на вратата на къщата. С надеждата в такова време да проникна на такова място… Не само за да потропам на вратата на нов разказ, а и за да изненадам и смутя своя герой. Ставаше дума за игра и не можеха да се предугадят нито нейното развитие и нейният край, нито как щеше да бъде изживяна… Щях да осъществя намерението си. Лицето на Берти щеше да изрази недоволство и неодобрение, понеже тайната му бе издадена. Жената пък, предвид неочакваното прекъсване на разказа, донякъде ядосана и с приглушен глас щеше да се опита да ми сподели в кухнята своите чувства, които всъщност би предпочела да скрие. Бях нарушил споразумението. Не се бяхме уговорили да я представя по този начин в историята. Всички възможности се основаваха на разказа за тайни взаимоотношения между жена, която вече бе оставила зад гърба си значителна част от своя път и бе решила да се усамоти, и млад писател, който бе още в началото на своя път, респективно вярваше, че му предстои още дълъг път, и се опитваше да напише роман за перипетиите на едно семейство в продължение на шейсет години. В тази къща, в тази обстановка жената и младият писател щяха да обсъждат други романи, за които си спомняха. С други думи, романът щеше да се развива съвсем бавно в хода на тези разговори. Съвсем бавно и с търпение… За да се докоснат някак си определени моменти от живота… Както всички взаимоотношения, особено любовта, нашите думи, за които искаме да намерим ново място, нашите викове и тайните разговори заживяват едва когато се проникват с други думи, викове, тайни разговори… За жалост обаче въпреки всички приготовления и взаимните обещания аз бях поел пътя към друг разказ. Това мое предателство бе непочтено. Непочтено бе и да напиша такъв лош разказ. Щях да видя, че въпреки всички усилия от определен момент нататък нямаше да стигна доникъде по този погрешен път. Тъй като този разказ щеше да има неправдоподобен аспект. Този аспект обаче щеше да се види едва след много време. След много време или след като някои надежди щяха да се изчерпят напусто… Тя би могла да усети това. В миналото си имаше неща, които й шепнеха, неща, които човек можеше да разбере едва след като ги преживееше и рискуваше някои загуби… Аз нямаше да възразя енергично и щях да се задоволя с това да кажа, че съм изпробвал една игра. Щяхме да се върнем на балкона, мястото, където бе започнал този разказ, все едно не бяхме говорили за нищо. По този начин щяхме да се срещнем още веднъж като „съучастници в една вина“, в памет на тази стара фантазия. Само че нямаше да разговаряме още веднъж за взаимоотношенията, за тези заплетени взаимоотношения и в онази кухня щяхме да се откажем от мисълта да напишем заедно този роман; аз трябваше да се откажа. Тя щеше да ме накаже, проявявайки предпазливост спрямо мен. Това бе нейното „женско“ лице в мен…

Тази вечер — а следователно и в този текст — Берти щеше да се чувства малко по-жизнен, жената от време на време щеше да ме поглежда крадешком, за да наблюдава още по-добре напредъка ми в този текст, а аз щях да се опитвам да сигнализирам с погледи и най-вече с мълчание, че искам да продължа играта и ще се примиря с всички резултати и последици. Берти трябваше да стане свидетел на тези забранени, объркващи взаимоотношения. Благодарение на дългата си история в мен беше повече от заслужил този „малък подарък“. Като писател винаги съм се чувствал някак задължен да му подаря такава вечер. Да, Берти трябваше да стане свидетел на тези забранени, объркващи взаимоотношения с всичките им мечти и граници…

Да обичаш фотографии

Вечерите, в които заедно излизахме от „дюкяна“, често се уверявахме взаимно сякаш за свое оправдание, че е трудно да намерим маршрутка за Нишанташъ, така че предпочитахме да повървим до Каракьой и оттам с подземния трамвай, най-малкото метро на света, пътувахме за Бейоглу. След това се спирахме пред магазините за дамско облекло и дълго разглеждахме витрините. Берти ме питаше какво мисля за тези дрехи. Разбирах. Разбирах, но споделях с него мислите си, все едно нищо не забелязвах. Тази игра трябваше да се играе по този начин… Всичко това бе заради Берти… За негово добро исках Берти да преоткрие — макар и след години — своя „изгубен рай“. За жалост обаче и моите възможности, компетентности бяха ограничени. Тъй като първо трябваше да повярвам в себе си, ако исках да играя тази игра, респективно да напредна в този разказ. Може би затова след известно време се принудих да си дам сметка и призная, че въпреки всички усилия не постигах желания успех по този път, вече не можех да следвам настроенията си. Сякаш за пореден път доказала, че беше права, тази жена ми се смееше от своето потайно място, от нашето специално място, също както в по-раншните оставени в мен разкази.

С всеки изминал ден ми ставаше все по-трудно да задържа Берти задълго в този разказ. Докато исках жената във въображението ми да бъде избавена от голяма болка, разочарование от мъж като Берти, може би и от собствен опит някак не можех да се доближа до мисълта, че тя ще започне такава връзка. Естествено, че бе изживяла разочарования, тя беше специална жена. Виждаше по-добре от други жени как и от кого бяха наранени някои хора. Зная, че крачките, които е нужно да се правят във връзките, не са уточнени, не могат да се уточнят предварително, че сърдечната авантюра придобива значение чрез неочаквани пристанища и бури. Но въпреки всичко според мен тя имаше съвсем друго място в съвсем друг разказ. Тъй като очакваше от мен ново, друго изречение, изречение, което не бе казано, написано досега… Тъй като у мен имаше тайна топлина, създадена от нея. В момента нито бе толкова остаряла, нито бе изгубила своята привлекателност, така че нямаше абсолютно никаква причина да печели мъжете, правейки големи жертви, и вследствие на това да бъде толкова добра… С две думи, нейният протест, това, което бе казала в кухнята, бе отчасти оправдано. Станалото след тази фаза принадлежеше на двама ни. Затова след тази вечер още дълги вечери седяхме заедно на онзи балкон. Още дълги вечери, заедно… Както бе мечтано от самото начало… Говорехме за романа, който исках да напиша. Струва ми се, че в тези мигове Берти бе малко по-близък с нея. Нали понякога е много по-лесно да живееш в мечти, отколкото в реалността… В онези дни като че ли написахме онзи разказ, без да забележим… Беше обаче разказ, който и до днес нямах кураж да възпроизведа на хартия… Тъй като помежду ни неизменно бе изречението, което не можех да напиша, да намеря… В онези дни се питах дали някои думи щяха да намерят мястото си. Е, днес е време да задам още веднъж този въпрос. Досега въпросът не е получил отговор. Склонен съм обаче да се осланям на времето. Склонен още веднъж да се осланям на времето, още веднъж да вярвам, че чрез тези отсрочки ще стигна до себе си с всичките ми самозаблуди, лъжи, оправдания, цялата ми затвореност… Това бе една от най-важните причини да вярвам, че се нуждая от приятелството на Берти. Спомних си за него в една от тези вечери, в съвсем неочакван миг. Може би тази вечер и той би могъл да получи малко място. Само че по-късно предпочетох да замълча, поемайки за пореден път бремето на едно „предателство“. Разказът ми се опря за пореден път. Тогава трябваше да си спомня колебливостта, която диктуваше живота на Берти. Сякаш бе изгубил онзи малък рай или шанса за него по време на следването си в Кеймбридж. Според мен той се сещаше със съжаление за града и незабравимата си стая, която бе оставил там. Стая, която така и не забрави и която не можеше да понася въпреки всичко преживяно… За да види бегло тази стая, човек безспорно трябва да познава неговата история. Навярно и затова бе разказал, бе могъл да разкаже само на малцина за онези дни. Донякъде и затова… За да се връща принудително колкото се може по-рядко „там“, в онази стая… С надеждата, че ще може по-успешно да избяга, да се измъкне от евентуалните обяснения… Но нали си имахме нашите разходки от „Тунела“ до площад „Таксим“.

Днес тези разходки означават за мен много повече от онези въображаеми разкази. Мисля, че благодарение на тези разходки у нас възникна един напълно личен път. Въпреки че днес онзи път е павиран с други камъни и въпреки че вече не ни познава… Въпреки че сега съществуваме на други брегове, в други „стаи“, изречения… Къде остана това минало, при кого, как, с кои гласове? Според думите и държанието му аз спадах към малцината, които можеха да го разберат. Това доверие трябваше да ме отведе до безкрайно дълъг разказ, години наред пазен жив в тайно „чекмедже“. Той — както някои незабравими истории, които превръщат човек в пленник на определени картини — беше тъжна история. Това ми се изясни по време на една от дългите ни разходки из града. Въпреки всички грешки той никога не пожела да се раздели със своята история… Никога, въпреки всички грешки и липси… Тъй като беше убеден, че там е оставил важна част от живота си. Искаше да разкаже и да се представи донякъде и за герой на тази история. Искаше да разкаже, за да приеме още веднъж някого като гост в онази „стая“, макар и в далечна страна… Да разкаже, да може да разкаже… Макар невинаги да намираше точните думи за една такава авантюра… И бездруго можеше да види само част от разказа си. „Другата част“ щеше да ми поднесе „някой друг“ в неочаквано време на неочаквано място и тя щеше да остане моя тайна. Каквото научих един ден — споменато между другото — нямаше да му кажа никога. Защо постъпих така? Защо реших да скрия от него реалността, която би могла да отвори съвсем друга врата за разказа? Дали не исках да повярвам в името на неговите спомени, или ми се стори по-правилно да не повярвам на това, което години по-късно ми поднесе човек, навлязъл в живота ни като гост и после изчезнал? Може би. Но навярно „чрез предателството“ към нашата дружба, нашата близост исках да запазя този спомен. Не съжалявам. Тъй като така е жива поне неговата част от разказа, която отговаря на изживяното от него, от нас, от такива като нас…

Да изживееш своята утрин

След като завършил английската гимназия в Истанбул, Берти решил да замине за Кеймбридж да следва политология. Този избор категорично се коренял във влиянието на всеобщия любимец мистър Пейдж, учител по философия с марксистки уклон, който по разказите предизвиквал в класа бурни дискусии по житейски въпроси. Според образа, стигнал до мен, мистър Пейдж бил висок бонвиван с червени бузи и рижава коса, който доста си пийвал и изумявал околните със способността си да носи на огромни количества алкохол. Една зима например на едно събиране се хванал на бас и изпил четирийсет и две бутилки бира, а после се хвърлил в леденостудените води на Босфора, където поплувал няколко минути. Опитвал се да запали учениците по крикет, като разкрасявал обясненията със спомени от младостта си, когато бил професионален играч; а вместо да преподава, понякога карал учениците да слушат композиции на Елгар. Прекарал дълги години в Истанбул. Само веднъж в живота си се влюбил, успял да се влюби истински в жена, това доверил на някои от любимите си ученици една вечер, когато излязъл да вечеря с тях на „Дичек пасажи“. Отишли там, въпреки че на другия ден имали изпит. Мистър Пейдж казал, че могат да се подготвят за изпита и с „дискусии“ на маса. Така и станало. След като дискутирали върху темите от конспекта под въздействие на алкохола, издържали блестящо изпита, без да разлистят учебник.

Няколко пъти го видели с „онази жена“ в Нишанташъ. Доколкото успели да изкопчат и разберат, жената живеела в Лондон, два-три пъти годишно идвала в Истанбул и всеки път си заминавала след няколко дни. По-късно, на друга вечеря, когато празнували завършването си, научили, че жената била омъжена за много известен политик от Лейбъристката партия. Двамата живеели така от години. Изглеждало, че нещата щели да продължат така и в следващите години. За да подновяват непрестанно и съзнателно вълнението от „потайността“, макар че тя се променяла и отслабвала… Да умееш да живееш в други климатични зони, градове, поне да дръзнеш да се опиташ… Да живееш в своята утрин, въпреки утрините на другите… Само по този начин можели да изтърпят тази забранена, ала някак си неизчерпаема любов. Той щял да се махне от Истанбул. Нуждаел се от друг град, друго бягство. За да стане пленник на друг град, на друго бягство… Няколко дни след този разговор мистър Пейдж напуснал преподавателското място и казал на учениците си, че си намерил нова работа в Шри Ланка. Още веднъж щял да поеме несгодите на дълго пътешествие, дълго пътешествие на езика и чувствата… Животът можел да се осмисли само чрез такива нови дихания. Освен това там щял да бъде малко по-близо до Непал, до Тибет, към които се чувствал много привързан по различни причини, за които не можел да говори. Те, неговите ученици, посрещнали с мълчание това въодушевление, чувствата, пробудени у тях от това въодушевление, и пребродили още веднъж мечтите на своя учител, но някак си не могли да повярват в това пътешествие. Според тях този мъж, който ги бил научил да четат толкова много стихотворения и направил всичко по силите си, за да живее живота като стихотворение, се връщал в Лондон. Лондон бил последната му спирка, трябвало да стане последната спирка. Ето че най-накрая пленничеството трябвало да бъде изживяно на последната спирка, на неговия език…

Този разказ отведе Берти още веднъж във времето отпреди много години. Двамата се наслаждавахме на една от дългите си разходки. Още на входа на „Дичек пасажи“ си купихме два сандвича с люти чушки от щанда за кокореч[1] и набързо изпихме по бира. Доколкото помня, беше слънчев късен следобед. „Дюкянът“ бе станал свидетел на очаквана от години, подхранвана от разочарования свада, за която никой нямаше да поеме отговорност повторно, за която някои хора поеха отговорност само един-единствен път… Онези думи трябваше най-сетне да бъдат изречени. Още няколко пъти в други вечери щяхме да отидем в пасажа, с надеждата да споделим взаимно грижите си. В онези вечери щях да се запозная с „рокетли“ — бира с двойна водка, сервирана в голяма, така наречена „аржентинска“ чаша — и да науча колко хубав е тараторът и че солените ядки подхождат на бира. Берти предпочиташе да седи на масите досами началото на многогласната улица, за да „се измъкне по-лесно“. По-късно разбрах защо. Един ден всички тези маси пламнали от пожар и онези, които преживели тези моменти, смесили тези картини по различен начин с различни картини от своята история. След няколко години пак отидохме там. Сега другите маси сякаш привличаха други хора. Тази вечер Берти разказа за пръв път за омара на съдържателя Христо. Доколкото разбрах, в други вечери ходел там с Джери… Вече не се върнахме към този спомен…

Първата реакция на мосю Жак за решението на сина му да следва в чуждестранен университет била предвидима, а какво отвърнал и би могъл да отвърне на тази реакция Берти, било банално, но все пак под привидната баналност се криели други факти, които не било толкова лесно да се обсъждат. За да видим тези факти, както винаги се нуждаем от подробности, които да ни освободят от установените мисловни схеми. Детайлите трябва да се потърсят в това, че баща и син за пръв път в живота си влезли в истинска разправия. Сякаш сега за пръв път се погледнали, дръзнали да се погледнат в очите. Като за пръв път се осмелили да се конфронтират с чувства и решения, които не били предварително оформени. Защото за пръв път докоснали интимна струна в душата на другия, която пазели в тайна и която вярвали, че ще запазят завинаги в тайна… Значението на онази сцена ми се разкри без особени усилия от фрагментите, които от време на време стигаха до мен. Мосю Жак бил недоволен от решението на сина си и изразил своето недоволство. Като се имат предвид плановете му за неговото бъдеще, излиза, че тук е имало друга неизбежност. Разбира се, че било важно работата в „дюкяна“ един ден да се поеме от определените за това хора. Според мосю Жак нямало какво да се възрази срещу желанието на сина му да замине да следва „навън“. Щял да му даде този шанс. Проблемът бил донякъде в избора… Погрешно било да пропилява толкова години за знания, които не можели да му послужат за в бъдеще. Берти можел например да се специализира в текстилния бранш в името на още по-иновативно бъдеще. Както чул, и в Англия, и в Белгия имало много добри висши училища. Освен това никога не бивало да се пренебрегва и друг препъникамък, който бил свързан с „програмирането“, историческото „програмиране“. Какво щял да прави Берти, като завършел политология? Какъв щял да стане след толкова години усилия? Дипломат, политик или университетски професор? Не знаел ли, че реализацията му щяла да бъде много трудна, а като се вземело предвид името му — направо невъзможна в чужбина? Това, че бил завършил Кеймбридж, нямало да промени нищо. Името му било Берти Вентура и туйто. За него в тази страна, в която живеел и чийто гражданин бил, макар да не се споменавало открито, бил изкусно „предначертан“ друг път. Когато обсъждал тези неща със сина си, мосю Жак бил твърдо убеден, че следва необорима логика. Бил сериозен и искрен в чувството си и опита да го изрази, обясни. На онези, които го били накарали да си създаде тази логика, дължал голяма част от социалния статус, житейската нагласа и опита си. В този смисъл можело да се говори за убеждение. Това убеждение криело разочарование, което не било толкова лесно за описание, за обсъждане…

Тогава мадам Роза се застъпила за Берти, а една вечер казала: „Това е ентусиазъм, младежки ентусиазъм. Остави го да върви и да прави каквото иска, във всички случаи ще се върне тук“. Това безспорно било разумна отправна точка. Да, и тя не била съгласна синът й да завърши политология и да стане политик. И всъщност вярвала в правилността и справедливостта на онова, за което се борел мъжът й. Съпротивата била разбираема. Достатъчно било да се напомни на сина им какво били преживели в дните на данъка върху имуществото[2]. Той не знаел нищо за фурната, хлебарницата, предполагаемия крематориум в Сютлюдже, но те знаели. Но да оставели всичко това настрана, мисълта, че заминавал да следва в чужда страна, я тревожела. В началото нямало да знае какви са тамошните хора и можел да възприеме от тях лоши навици. Можел да се поддаде на очарованието от чуждите житейски порядки на чуждите хора. Това били страховете на жена, пуснала корени на чуждо място в чужда страна. Страховете на жена, пуснала корени на чуждо място след толкова години, хора и смърти… Не било далеч от ума да се мисли така, тези страхове, тези възгледи трябвало да се приемат за нормални. Въпреки всички тези вероятности и опасности обаче мадам Роза с майчиния си усет виждала каквото мнозина в онези дни не можели да видят, а именно че с решението на проблема лесно и без големи сътресения се преодолявала и друга пречка. Чувствала, че синът й трябвало да замине, поне за известно време, за да си създаде своя надежда, свое бъдеще, да прекъсне пъпната връв с дома си. Тя може би имала съвсем различни думи за това, което се пробудило от това чувство и щяло да намери значението си на много съкровено място. Но в края на краищата това било майчиното чувство, което оказало голямо влияние върху емоционалния свят на децата й. Освен това мадам Роза знаела кога да се владее. Виждала, била способна да види този момент във взаимоотношенията не само с мъжа и децата си, но и с брата и сестрите си. Може би това държание и свързаната с него сърдечност бяха причината всички в семейството да й се доверяват и в трудни времена да търсят убежище при нея… Защото знаела къде, за кого, как трябвало да се владее… Да усеща докъде може да проникне в душата на един човек заедно с този човек… Дали в този случай можеше да се пренебрегне силата на нейната интуиция? Ако обърнем внимание на това качество, излиза, че мадам Роза е имала тайна власт над най-близките си, която е останала недефинирана. С други думи, тя умееше да държи властта в ръцете си, заедно с всичко, което тази власт можеше да даде или отнеме, без другите да го усещат. Невинаги успяваше да приложи тази „власт“ в живота си, за да повлияе върху развитието на някои процеси, но поне както мнозина други се уповаваше, не преставаше да се уповава на времето. В моите очи тази вяра бе най-важният й пътепоказател при онези малки смърти…

Берти слушал от своята „стая“ как родителите му обсъждали желанието му да замине в „тяхната стая“. Тези дискусии ставали винаги нощем, в онези лични или смятани за лични мигове, когато човек си мисли, че може да понесе по-лесно някои чувства. В онези нощи „властта“ била изпробвана наново, усещала се, а още по-важно — личала. Насред този спор Берти за пореден път открил в лицето на майка си неочаквана и достойна за доверие приятелка и закрилница. Малко по-късно пътищата били утъпкани. Като се има предвид историческия фон, тогава в този дом тези пътища безспорно били изживявани по друг начин, с други спомени, хора и асоциации. Доколкото разбрах, този спор бил първата истинска разправия на Берти. Берти бил убеден, че вървял по пътя към една надежда. Годината била 1954-а. Джери бил едва четиринайсетгодишен. Той най-много се радвал на развитието. А в Кеймбридж Берти тъгувал най-много за него…

[1] Ястие, което традиционно се приготвя от агнешко месо; набожда се на шишове и се пече на жар. — Б.р. ↑

[2] Специален данък, с който през 1940–1942 г. са били облагани малцинствата в Турция. — Б.пр. ↑

Във водите на едно бягство

Онова, което Берти разказа за Кеймбридж, бе сякаш останало от малка приказка. Някакъв Кеймбридж от малка приказка, който се бе опитвал да не забрави с течение на годините, въпреки всичко преживяно там или по причина на преживяното там… На това място ми се ще да припомня още веднъж, че исках да пиша заради онези, които живеят, опитват се да живеят със своите приказки, които всеки път си съчиняват малка приказка от незабравените градове и хора в живота си. Одеса, Александрия, Ню Йорк, Истанбул, Виена, Париж, Коломбо, Рио, Лондон… Имаше приказки за тези градове, които онези хора бяха съхранили до края на дните си. Тези приказки живееха заради тези хора, трябваше да бъдат извикани за нов живот заради тези хора. Сега, след като дългите разходки из града с Берти са в далечното минало, вече не мога просто така да кажа с кои картини неговата приказка за Кеймбридж придоби значение за мен. Предполагам, че приказката извика и двама ни от различни места и времена в един и същ разказ. Ала за да разбере разказа, човек трябва да познава хода на историята. Корените на приказката, която Берти донесъл в Истанбул от Кеймбридж, били в невидимия крах на една мечта. В приказката един град посреща един младеж, който прави крачка към съвсем нова надежда. Стараехме се да стъпваме съвсем тихо в онези улички, без да си го казваме изрично, но още по-важно: без да си пречим. Пристигнал в града в есенен ден след недотам дълго пътуване с влак. Отначало живял в малък хотел. Хотела държал интересен мъж със „странен“ акцент. Не след дълго се оказало, че „странното“ се дължало на шотландските корени на мъжа. Още по-интересното обаче било, че чудноватият собственик на хотела по думите му бил „недооценен“ професор по астрофизика. Три дни след пристигането на Берти го поканил в стаята си. В стаята имало голям телескоп. Стените били облепени с бели картони, изписани с изчисления и формули. Мъжът все повтарял: „Един ден ще открия най-далечната звезда. Ще видя звездата, която никой не може да види“.

След като поживял в хотела, Берти се нанесъл в стаята си в студентското общежитие на Кеймбридж. Стаята била една от „старите“ в колежа… Била голяма, светла и с камина… С времето се научил и да пали камината. Студените зимни нощи, в които дълги часове седял пред пламъците, били нещо много специално, което никога нямало да забрави. В тази стая преживял дълги, много дълги нощи. Дълги нощи, изпълнени с очакване, самоанализи, разбор, в самота и в компания… Градът изисквал такова вътрешно странстване от онези, които искали да останат определено време в неговите стаи. А стаите, гласовете били на разположение на сенките, които оставали, трябвало да останат в тях. Дали Берти искал да узнае кой обитавал стаята преди него, какво от неговия живот и раздели останало в нея? Честно казано, не съм и помислял да задам този въпрос в нашите вечери. Същият въпрос би бил уместен, когато след няколко дни в новия град Берти си купил велосипед на старо за своите „дълги излети“. Това, което съумях да видя по отношение на онези дни, бе, че велосипедът пробудил у него копнежа да тръгне по пътя за свободата. Копнежът да тръгне към свободата… Символ на свободата…

Да избяга, просто да избяга… Сякаш там имало нов живот… Сякаш на другото място живеели други животи. Сякаш в другите нощи можели да се открият други багри, други миризми, друго дихание… Имало толкова много хора, които както в онези дни, така и след онези дни вярвали в тази мечта, в тази лъжа. Много хора също като Берти искали да навлязат в тези „други“ животи с нова, достойна за възобновяване надежда… Може би, за да потърсят различността, вероятно за да се спасят, отдалечат от „вътрешната“ „многогласна смърт“, която не се чувала отвън. Ала за да се разбере, че „чуждите улици“, които придобивали значение в чуждоезиковите светове, невинаги се отваряли за онзи свят, би трябвало и да се знае, че животът на пеперудите е много по-кратък, отколкото си мислим.

Дали би могло да се твърди, че мексиканката Марселина, дошла в Кеймбридж от друг континент, за да научи английски, осъзнавала подобна истина? Берти срещнал Марселина за пръв път в кръчма под открито небе. Дали това бил моментът, в който започнал разказът? Наистина ли се срещнали за пръв път там? Мястото било важен сборен пункт за студентите. Кръчмата била построена на мост, наричан „Мил“. Отдолу течала реката. Това била и малката й „особеност“. Отначало се опитали да се запознаят отдалеч с бегли погледи. С бегли, плахи погледи, или по-точно: с погледи, сякаш бягащи от нещо, което всеки можел да назове посвоему. С други погледи, с други моменти, сред други хора… За този момент обаче най-голяма полза бих имал от страничен наблюдател. Тъй като, докато ми разказваше историята едва дълги години по-късно, Берти все още се опитваше донякъде да се скрие. По тази причина Марселина зае мястото си в нея като млада девойка със сърдечна усмивка. Заради тези мигове… За да „съживи“ тези мигове завинаги… Тези мигове станали миговете, в които тези бегли погледи на няколко пъти се срещнали. В онези дни обаче имало и други хора, други гласове, и те били изкушени да ги изживеят. В онези дни там винаги имало чужденци. По-късно се запознали по някакъв повод. Пак били в тази кръчма над реката. Пили бира, разговаряли за родните си страни и се опитали да споделят очакванията си от града, в който се запознали. Било четвъртък вечер… Дали Берти не обичаше затова най-много тези вечери? Дали не правехме по тази причина дългите си разходки из Истанбул предимно в четвъртък вечер? Всеки път, щом се сетя за този детайл, малко се натъжавам. Някои крачки по този път направихме може би несъзнателно. А пътят би ни отвел до някои неизяснени фрагменти от разказа… Когато узнал, че Марселина е от Мексико, Берти се опитал да общува се нея с помощта на разваления испански, който научил в семейството си. Значението на скритата в това „разлика“ ми се изясни едва след години, когато се опитах да се вживея малко повече в картините на стар разказ в мен самия. Така че разбирам донякъде по-добре топлотата, която Берти открил в този език. Това означавало, че направил първата крачка към един език, крачка в малката защитена зона на един език. Била една от крачките, чиито последици са известни, за които обаче се смята, че във всяко отношение са строго индивидуални и посвоему поетични.

В началото се разхождали дълго из улиците на новия си град, за да го опознаят, да го разберат и да се сближат с него. Разхождали се дълго, дълго и един ден се уловили за ръце. Защо тези детайли са толкова важни, тези картини, които въпреки толкова много други хора били запазени живи и „съхранени“ на друго място? Защо той някак си не можел да изостави детето в себе си, което много години по-късно още носело тези картини? От кои разкази, от кои протагонисти бил вечно преследван героят на разказа, който буди тези въпроси у мен? Кой беше Берти, кой бях аз, кои бяхме ние, най-вече кои бяха те на тези стари „детски снимки“, които не се показваха на всекиго? Зная, в това положение трябва да се каже още веднъж, че някои въпроси би трябвало да останат без отговор, а други въпроси да таят отговорите в себе си. Въпреки това в тази фаза ми се иска да поговоря още веднъж за една мечта. След като се срещнали в този град, идвайки от различни континенти, у тях се породила страст, в чиято различност искали да повярват. Тъй като всеки в крайна сметка искал да има разказ, който щял да остави някъде в живота си и един ден да разкаже на друг. Освен това някои „чужди градове“ можели да пожелаят подобни чувства. Някои „чужди градове“ можели да пожелаят подобни чувства…

Тъй като навярно невинаги било възможно да се каже докъде стигало отчуждението, обремененото с отчуждение значение. Това било донякъде и тайна, усещането да досегнеш неволно забранена зона и желанието да се преоткриеш, докато бягаш от собствените си призраци. За пореден път последвало това, което останало от разказа в различни времена или фрагменти — лъжа, която не е толкова лесно да се възпроизведе… Възникналото от тази лъжа можеше да ни отведе до поезията, която държахме заключена в себе си, пазехме изрично от другите. Навярно затова никога не забравих разказаното от него. Станало им навик да се срещат два-три пъти седмично. Срещали се само в определени дни. Дали причините се коренели в необяснимо, неизплуващо на повърхността решение или в „ритуала“ на тяхната заедност? Марселина се оправдавала, че имала много работа. Берти не се опитвал да наруши този ред, дори не му хрумвало. В тази връзка, изглежда, царяло чистосърдечие, чистосърдечие, което нямало как да потиснат, което не искали да потиснат… Тези дни се опитвали да бранят и да превръщат в свои, като живеели един за друг. Така живеели, навярно без да се осмелят да анализират някои чувства, скрити дълбоко у тях. Берти полека-лека свикнал с испанския на Марселина. Марселина усвоила някои фрази от испанския на Берти. Трябвало, така да се каже, донякъде да живеят в топлотата на този език, за да споделят взаимно чувствата си, това, което изпитвали, искали да изпитват един към друг. Всичко това не можели да изразят на английски. Английският бил техният „чужд език“. „Чужд език“, който използвали само когато се карали и искали да си починат един от друг…

Доколкото успях да разбера, по време на връзката си изучавали бавно живота. Берти никога не е премълчавал, че е трябвало да държи куп изпити по пътя за магистърската си степен.

Онова, което Берти ми разказа по време на нашите разходки с надеждата да запази едно време живо в друго време, беше може би много ценно за мен. Сред снимките, които ми донесе, имаше и няколко от кратки пътувания. В онези дни по време на ваканциите пътували — за Венеция, за да видят гълъбите, за Амстердам с неговите канали и за Брюж с неговите мостове. В тези пътувания се криеше важен детайл, който Берти не можеше да види, да долови истински. Всички тези градове или страни имаха „континентални води“. Дали от това е възможно да се направи някакъв извод? Може би. Само че аз все още не се чувствам способен да отговоря на този въпрос, тъй като в тези дни се чувствам доста отдалечен от някои от моите хора, но още по-важно: от героите на този разказ. Не намирам друг изход, освен да се доверя на нов, друг ден, за да заема малко по-лесно мястото си на онези фотографии.

Тогава си имали малка игра, дори по-скоро „извор на малко щастие“: да се забавляват с навиците и житейските възгледи на англичаните. В такива мигове се чувствали още по-близки. Тъй като намерили други, които можели да наблюдават като „другите“, които вместо тях трябвало да заемат мястото си другаде. Като се вземе предвид времето на тяхното бягство, излиза, че не е било никак трудно да забравят за своята различност — също и един пред друг — най-вече на такова „място за убежище“. Въпреки това обаче мечтаели да живеят в Англия, в някое градче далеч от хората и от Лондон. Мечтата била дълга, много дълга. Мечта, която била поддържана жива до края на следването на Берти… В края на краищата във времената на бягство всеки трябвало, бил принуден да носи своето бреме…

Дали мистър Дайсън бил само ментор?

Берти вярвал, че в градчето бил много далеч от семейството си и от онези, които двамата смятали за „роднини“, които си разменяли погледи и думи. В това градче се опитал да опознае малко по-добре границите на своята свобода, като в хладните ясни утрини навъртал много километри с велосипеда си. Живеел в градче, което неизменно пораждало у човек чувството, че иска да „отпътува“ за друго място. Успоредно с бурната си любов бил и добър студент, който завършил учението си в постановения срок с добри оценки. Неговият наставник мистър Дайсън не само го съветвал по отношение на следването, но се опитвал да го напътства и по много други въпроси. В онези последни дни, когато всеки трябвало да понесе раздялата по различен начин, като негов ментор призовал своя възпитаник към нещо, чийто смисъл му се изяснил горе-долу едва след много години: „Опитай се да забравиш всичко, което си изживял или си се надявал да изживееш. Учението на практика не е приключило. Можеш да направиш много повече…“. В този апел сякаш се съдържала покана да крачи напред по пътя на обучението, който щял да продължи, трябвало да продължи много години. Защо мистър Дайсън така силно желаел неговият възпитаник да се върне в Истанбул с друг поглед, за да открие реалната страна на образованието си? Берти така и не можа да даде отговор на този въпрос, а според мен и нямаше кураж да го направи, след като повече или по-малко се доближи до смисъла на апела. Причините за тази позиция бяха лесноразбираеми. Всяка крачка, която бе направена или не, в крайна сметка водеше до други крачки. Берти бе от хората, които цял живот успяваха да стигнат само „до определен момент“. Навярно затова, след като изслушал това интересно предложение, чийто смисъл обаче при тогавашните обстоятелства, бидейки в плен на чувствата си, не разгадал достатъчно добре, казал, че въпреки всички шансове, всички възможности в Истанбул имал за решаване други приоритетни проблеми. Щял да се върне в страната си и да подготви обстановката за съвместен живот с Марселина. Предстояло да събере кураж за нова битка. Нова, тежка битка, носеща нови самоти и решения… Тъй като повече или по-малко предвиждал какво го очаквало в страната, в която бил роден и където всички картини, задънени улици и фикс идеи от детството и юношеството му просто се били „уголемили“. „Властта“, въпреки доказаните му успехи, респективно очевидното му превъзходство, все още била в ръцете на „другите“. Проблемът с властта съществувал открай време, във взаимоотношенията, които тази власт оставяла живи или съвсем бавно убивала. Мистър Дайсън знаел всичко това. Въпросът бил дали човек бил убеден в необходимостта от тази битка или не. Това не бивало никога да се забравя. Берти трябвало да открие вярното чувство, което отъпквало пътя за неговото завръщане. Или искал не само да събере кураж за нова битка, но и да приеме нова заблуда, пленничеството на една заблуда? Може би искал да избяга от нещо, което пак не можел да назове? Мистър Дайсън разглеждал като грешка връзката, която неговият студент изживявал с Марселина. Берти трябвало да потърси друг път. Мистър Дайсън вярвал, че един ден Берти ще открие „тайната“. Но може би щяло да е късно. И все пак дотогава се задоволил с думите, че усещал задънена улица. Обстоятелствата за пореден път изисквали мълчание. Но мистър Дайсън поне знаел, че взаимоотношенията, които искал да рискува или да създаде наново заради друг живот с Марселина, нямало как да се пренесат в друг град. Тази заедност никога нямало да се осъществи. Най-правилната постъпка в тази ситуация била да се остави изживяното на неговото място, в неговите тайни. Можел да се опита да разбере защо таял това съмнение относно тази връзка. Той, Дайсън, в никакъв случай не би напуснал един град заради друг. Със сигурност някъде вече бил направен опит за написване на разказа за протагонист, който не можел да се раздели с улиците си. Това била стара, много стара мечта, стремеж за преоткриване или поне за търсене на човека, останал в някои отминали картини, неговите картини. Онези, които „виждали“, можели да усетят тази история, в крайна сметка щели да разберат неговото решение…

Тогава Берти не можел да вникне в гледната точка на своя ментор. През четирите години делил много надежди, радости и мечти за бъдещето с Марселина. Сякаш открил съвсем нов цвят в живота си, узнал заедно с нея какво било да вярваш, да се доверяваш напълно на една жена. Не се виждали много често, но приемали дадената ситуация с цялото си сърце, без да си създават взаимни проблеми. Той нямал няколко любовници както мнозина от състудентите му. Марселина му била достатъчна, тъй като бил отворил за нея вътрешната си врата. Дотогава не бил правил тази крачка за никого. Нужен бил опит да се разкаже и да се разбере. Опит да се разбере, въпреки всичко скрито, въпреки всичките възможности, цялата ограниченост… Тя също полагала усилия да остане в този чужд град. Възможностите й очевидно били ограничени. Положението й се утежнявало още повече от факта, че в учението не успяла да покаже успеха, който имала извън университетските стени — да разбере един човек и да внесе в живота му съвсем друго, ново чувство на топлота. Доколкото разбрах, единствената тогавашна грижа на Берти бил неуспехът на Марселина в следването, който тя се опитвала да обясни с противоречиви твърдения. След като завършила двегодишния езиков курс, пробвала да учи за инженер-химик, после биология, но и в двете специалности не открила търсеното. За това имало причини, които й било трудно да обясни, които имали нещо общо с преживяното и избора й на живот.

Да разкаже, да разбере? Да може да долови, да направи доловимо за слуха? Да докосне, да не може да докосне? Дали Берти тогава е мислел, че в някои връзки границите между тези чувства са много тънки? Естествено, няма как да зная това. Сега имам историята на несбъдната надежда, която е от онова време. Мога да погледна на тази история от съвсем друго място, през очите на мистър Дайсън. Една друга епоха ми показва съвсем друг човек с неговите променени волю-неволю решения. Берти показал на своя ментор човек, когото не познавах, за когото можех да направя само догадки. Този човек по всяка вероятност бил някой, който от определен момент нататък не разбирал смисъла на онези думи. Може би затова мистър Дайсън изпитал потребност да каже, че не виждал друг изход, освен да сметне този разговор помежду им за последен. На раздяла стиснал ръката на своя студент, сложил другата си ръка на рамото му и по този начин се опитал да изрази красотата на доверието в един човек. После казал, че щял да се зарадва на евентуално завръщане и в такъв случай нямало да забрави своята „отговорност“. Този миг не забравили и двамата. Завръщането така и не се осъществило, но те се стараели да поддържат връзка. Години наред след това от време на време си пишели.

Мистър Дайсън бил хомосексуалист. Не говорел за това си влечение, никога не подхващал темата в дългите им разговори; и все пак много деликатно загатвал, че размишлявайки за живота, в който всички оценки на стойностите се движели в една посока, бил принуден да застъпи гледище, което поради своята „различност“ неизменно оставало чуждо за мнозина приятели. Няколко пъти изказал вярата си, че всеки бил дошъл на този свят с „мисия“. Чувството, породено от тази мисия, не било лесно за описание. С времето човек щял да разбере някоя и друга „свобода“. С времето, понякога чак когато било вече късно… Но дали апелът на мистър Дайсън трябваше да се разбира другояче? Защо не? Според моите представи обаче в дните, когато получил „последното писмо“, Берти още веднъж изпитал потребност да си зададе този въпрос, въпроса, който би разклатил неумолимо камъчето, поддържащо „равновесието“ в редица взаимоотношения в онзи живот. Затова взаимоотношенията с неговия ментор, които и след години смятал за важни и за които непрекъснато си спомнял, останали „тъмна зона“. Той например така и не разбрал истинското значение на това настояване, така и не разбрал защо мистър Дайсън хранел тези опасения относно Марселина и така и не намерил причината защо в дългите разговори се разкрил толкова пред друг. Дали тези „тъмни зони“ били очертани умишлено от мистър Дайсън, който много добре познавал своя студент? Тази вероятност може да се вземе под внимание или пък не, когато се изследват особеностите на тези взаимоотношения, както ги виждам аз. В крайна сметка обаче трябва да кажа, че независимо от мислите и чувствата навремето дългогодишните взаимоотношения между Берти и неговия ментор донякъде се дължали и на тези „тъмни зони“.

В тези разговори на Марселина винаги се отреждало коректно място. След завръщането на Берти у дома двамата не се срещнали повече, не се видели повече въпреки толкова много чувства, надежди, спомени. Може би дори знаели, че ще стане така. Но себепознанието никога не е било лесно. В такива моменти е много по-лесно да изживяваш лъжите… Берти съумял, макар и едва след години, да осъзнае мястото си в тази лъжа, съумял да анализира със свои думи живота, който и не бе осъществил. Било мястото, на което искал да постави Марселина, което въпреки всички усилия не виждал. Кое било това място? Имало ли изобщо такова място? Защо след раздялата се съгласили толкова лесно с взаимното мълчание? Това е един от неполучилите отговор въпроси на Берти, които, както всички знаем, се връщат при нас в неочаквани времена от живота ни. Имало обаче и оправдания. Може би затова успешно понасял някой и друг липсващ отговор или пък забравял някои въпроси.

Един ден Берти получил кратко писмо. Било от непознат, който му съобщавал, че мистър Дайсън починал след сърдечен инфаркт… Към писмото била приложена фотография, нощна снимка, носеща подписа на мистър Дайсън. Майсторски заснета, „обмислена“, „подготвена“ и „обработена“… Изобразявала полутъмна улица с линии и сенки и вход на къща, осветен от червена лампа. В писмото се казвало, че мистър Дайсън пожелал фотографията заедно с некролога да се изпратят на Берти. Няколко дни преди смъртта си казал: „Продължи години, но най-накрая го намерих“. Непознатият автор на писмото твърдял, че бил „много близък приятел“ на мистър Дайсън… Двамата изживели заедно „последните му години“ и „последните мигове“. Нямало смисъл да казва нещо повече, никакъв смисъл… Въпреки близостта си обаче авторът признавал, че не разбирал нито какво послание било скрито в снимката, нито какво означавали думите… В тази ситуация бил просто „куриер“. „Куриер“, който само изпълнявал дълга си да предаде нещо, изпълнявал „завет“… По повод на този завет трябвало да предаде и други думи, които мистър Дайсън казал в „последните си дни“ и които нямали никаква определена връзка. „Тази снимка е неговата снимка… Изпрати тази снимка… Той ще разбере каквото трябва…“, казал неочаквано относно своя студент, когото така и не бил забравил. След някое време добавил: „Надявам се, че ще разбере“. Всички тези думи сигурно имали смисъл. Смисъл, който щял да остане, трябвало да остане между двама души… За пореден път едно писмо търсеше мястото си в един разказ…

Берти приел смъртта на мистър Дайсън като смъртта на много близък приятел. Като смъртта на много близък приятел, чието съществуване чувствал като потребност… Макар да знаел, че този приятел бил далеч… В тези дни Берти безспорно се питал защо двата пъти, които по време на дългата раздяла бил в Лондон, не събрал кураж да отиде в града, където бил оставил важна част от себе си. Стига да пожелаел, безспорно би намерил лесно мотивите за това малко „предателство“. Но след някои смърти винаги остава празнота, все едно зад какви претексти се крием. В тази празнота може да потърсите и съжаление, за да изразите още по-добре някои от чувствата си… Берти смятал, че мистър Дайсън никога нямало да умре на онова далечно, но реално място… Естествено, че очакваме безсмъртие от приятелите си, които са далеч, на които обаче едва ли не несъзнателно сме отредили насъщно място в живота си. Убеждението, че това лице е „там“ и ще остане завинаги там, се обяснява с потребността от малък защитен периметър. Като се замисля за всичко това, вярвам, че с тези писма Берти и мистър Дайсън са достигнали определено място. И все пак този дълъг път за жалост не довел дотам, че да се разбере смисълът на снимката. С други думи, „нужната връзка“ не била установена. Честно казано, това не се удаде и на мен. Едва години по-късно частите щяха съвсем неочаквано да намерят местата си. За пореден път някой очакваше някого някъде в подходящото време. Още не мога да забравя момента, в който тайната ме потресе. Един ден и аз щях да бъда поканен да навляза в полумрака на разказа. Берти обаче, който по това време се опитваше да съгради нещо ново, нямаше да чуе този апел. Още веднъж щях да бъда на разположение като доброволен укривател на една вина. Не беше първото бягство от човек, чийто разказ исках да напиша. Сега обаче съм доволен, че запазих тайната, по-точно: че запазих нужната информация в тайна от Берти, като се съобразих с предложението на онзи „гост“ от далечното минало… Един ден сигурно ще се запитам защо го направих. Тогава чувството ми може да се промени. В момента ми стига да кажа, че човек обича да лъже. Всичко друго би трябвало да се търси във връзка с усилията да се предпазя от онези гласове. В късна доба навярно ви се иска да узнаете колко е часът, колко е часът наистина… В такава ситуация можете ли наистина да кажете на друг какво сте чули? Възможно ли е вашият страх да осуети сближаването с онези хора?

Мостът

Берти не забравил последните часове с Марселина въпреки дългите години, които били изминали. Още веднъж отишли в кръчмата на моста „Мил“. Може би искали да почувстват още веднъж мястото, където се срещнали в своя разказ, искали да изживеят още веднъж, да пресъздадат един за друг деня, в който се запознали. Реката естествено си течала все така. В кръчмата имало други гости, нови хора. Дълго гледали града, без да разговарят. Берти държал Марселина за ръка. Дали си думи всеки да „последва“ другия където и да било по света. Берти щял да се върне възможно най-скоро, Марселина казала, че ще отиде в Лондон. В нейната страна не я очаквал никой. Там нямала роднини, при които можела или трябвало да се върне. Нямало място, на което можела да се върне… А колкото до човека, когото търсела, вярвала, че един ден щяла да го разбере… Щом пристигнела в Лондон, щяла да му съобщи адреса си. Дори си мислела междувременно да дойде в Истанбул… Може би наистина било нужно да не губят взаимно следите си. А в края на пътищата им в Кеймбридж казала: „За някои хора животът протича по много различен начин… С времето ще го разбереш още по-добре…“. Били в края на пътищата си в Кеймбридж, на спирка, която все отлагали, опитвали се да отложат да „видят“. Автобусът трябвало да откара Берти в Лондон. Полека-лека трябвало да приеме пътя, водещ към собствената му съдба. Трябвало сам да си повтори на глас това последно изречение, за да приеме пътя, водещ към собствената му съдба, за да понесе малко по-леко новите дни… Прегърнали се, доколкото го позволявали границите им. Когато автобусът потеглил, и двамата сякаш усетили още по-силно любовта в погледите си. Единият от героите на тази любовна история поел пътя към самия себе си, другото лице останало „там“… Просто „там“… Свързан с това „Там“ или свързан завинаги заради онези надежди… През прозореца видял как Марселина се усмихвала и му се сторило, че с движенията на главата си искала да каже: „Не, нищо няма да излезе, няма да се видим никога повече“. Автобусът потеглил… Всички прозорци били затворени… Не се чували никакви гласове… В самолета, който го карал в Истанбул, се опитал да си припомни още веднъж тези последни картини. Дали един ден щял да вярва, наистина да вярва, че е преживял това? Казал на хората, които бил оставил зад гърба си след тези четири години, че много скоро ще се върне. Това завръщане щяло да бъде окончателно. Знаел или поне така усещал, че през това дълго време тези хора отворили съвсем други пътища за живота му. Тези хора били Марселина, менторът мистър Дайсън и неговият съквартирант и състудент, другият довереник на грижите му, Гордън Лукас, който гледал на живота от съвсем друг ъгъл…

При кого изгубихте рая?

В Истанбул Берти бил посрещнат с малко скромно празненство. Когато разказваше за онези дни, за тъжната радост, която преди години оставил на онези места, всеки път ми се струваше, че говори за съвсем друг човек. На онези места оставил различни хора, при които търсил убежище. В някои нощи сякаш копнеел за тези хора и се опитвал да ги намери отново. Можех да разбера това чувство. Кой не би искал да бъде друг човек в съвсем друг разказ и да бъде роден като друг човек в живота на съвсем други хора… Берти смяташе, че в тази авантюра винаги го оставяли сам… Хората, подготвящи нашето поражение, са онези, които някак си не ни виждат, или ако ни виждат, вечно остават глухи за това, което правим, което искаме да доведем до слуха им. В тази самота най-добре го разбираше Жулиет. Жулиет умееше да вижда и да усеща неговите самоти по-добре от мнозина други, макар че човек невинаги може да говори за тези самоти както му се иска. До истинските причини за нейната близост щях да се доближа с времето, съвсем бавно… Разбирайки мястото си в разказа… С помощта на тези думи се опитах да разбера както различните картини на Берти, така и нужното за мястото. Къде бяхме ние, в кое време?… Сега ми е невъзможно да си спомня, без да оставя пространство за някакви съмнения. От време на време правехме големите си разходки. Слушахме плочи… Седяхме в сладкарница… Ходехме на кино… Бях изправен пред минало само от фрагменти. Исках да сглобя тези фрагменти в едно цяло, за да разбера малко по-добре себе си и това, което бяхме преживели. В този случай целостта може би щеше да бъде малко по-друга от реалността. Още по-важно: цялото може би не би се превърнало в цялост, тъй като в откъслечните разкази на Берти за преживяното, в неговата слабост към намеци можеше да се търси и друг смисъл. В края на краищата всеки виждаше само каквото можеше или искаше да види. Берти не търсеше в мое лице нищо друго, освен лоялен приятел, спътник. Трябваше да му стана изповедник. Или може би искахме да забравим нашите различни самоти заедно, във взаимна самота? Или именно това ни сближаваше, въпреки всички мечти, които бяхме съчинили за толкова много улици — само дългите разходки по улиците на „нашия град“, с който някак си не можехме да се разделим? Когато му дойде времето, несъмнено ще поискам да напиша нещо за значението на този път за мен самия. Тези дълги разходки бяха нашето пленничество и средствата, за да понасяме нашите липси, нашите копнежи… Като се замисля за всичко това, понякога се питам дали, разказвайки разказаното ми на други, не извършвам предателство спрямо ролята си на изповедник и приятел…

Скромното празненство по повод завръщането на Берти у дома безспорно имало нещо общо и с искрено чувство… Заради това празненство, което горяла от ентусиазъм да устрои както всички майки, чийто син се връща след дълго пътуване, мадам Роза прекарала часове в кухнята, за да му сготви незабравимите „детски ястия“. Това — каквото и да се случило — било израз на неподправена взаимна сърдечност и множество насъщни чувства. Положих старание да бъда добър наблюдател на тези сцени… Може би затова, когато по време на една от разходките ни Берти ми описа тази сцена, съумях да чуя гласовете и да подуша миризмите от мястото си… Онази вечер трябвало да разкаже за Англия, Кеймбридж, Лондон. И той разказал всичко каквото можел да разкаже по време на тази вечеря… За Гордън Лукас и мистър Дайсън, за големите библиотеки, за своя велосипед, който оставил до пощенската кутия пред къща на една пресечка, с надеждата някой да го намери и вземе; разказал за студените нощи, които прекарвал пред камината в стаята си, за Лондон с неговите задръстени улици и автомобилите, кой от кой по-красив… Вуйчо „Робърт“ и жена му присъствали на тържеството по случай връчване на дипломите. Със своя шик и елегантност впечатлили мнозина. Вуйчо му изглеждал много добре. Казал, че копнее за Истанбул и семейството си. Искал да види всички и всичко, за което си спомнял… Преди това обаче трябвало да уреди някои неща… Имал много работа… В различни страни на света го очаквали заради нови големи „връзки“… Тази новина безспорно зарадвала най-много майката на Берти. Това означавало, че казаното и написаното в писмата отговаряли на истината. Брат й, по-малкият й брат бил много далеч, но пък бил щастлив, поне сбъднал мечтите си. Най-сетне можела да каже на познатите си, че имала брат, който си живеел в Лондон „като лорд“. Като се сетела за времената си като „голяма сестра“, сега имала достатъчно основания да се гордее както с този успех, така и със себе си.

След това дошъл ред на Марселина… При първото си идване в Истанбул Берти не споменал за Марселина, въпреки цялото въодушевление и вътрешната си готовност. Сега казал, че възнамерявал да се ожени в Лондон или в Истанбул и да заживее с нея. В този момент над трапезата повял леден полъх. „Ya lo yori уо esto. Ya lo pensi ke te ivaz a kayer un dia de muşoz“, казал баща му. „Знаех си, че ще стане така, все се опасявах от това. Знаех си, че един ден ще си строшиш главата по този начин.“ Майка му тутакси се намесила, като го пресякла по своя любезно — строг маниер, както била правила и преди, казвайки: „Yak, estate kayado! Deşado ke avle i ke ezbafe!“ — „Жак, млъкни! Остави го да говори и да се успокои!“. Не ми беше трудно да вместя това време, което години по-късно ми бе пресъздадено с оригиналния тон, в собственото си време. Бях вярвал, че познавам тези хора. Но с оправданията и реакциите, скрити в тези думи, те всъщност спореха за нещо друго, което не им беше тъй лесно да изразят. Сякаш в разговора щяха да се опитат да разберат и своето място в тази дълга история. Берти цитира разговорите с използваните в тях думи, за да пресъздаде възможно най-вярно атмосферата. Не потърси съответствията на тези изречения от друг езиков свят. Кой език бе „правилният език“, който отличаваше един човек от друг и го отнасяше в своя свят? Чий език бе езикът от определен момент нататък, чия самота, чие изгнание? Все още ми се иска да вярвам, че един ден всички ще споделим взаимно това приключение. Много ми се иска да вярвам, че и други хора някъде наоколо са изживели друг климат, други страни и друга история. Тъй като зная, че мнозина от нас трябва да се съберат, за да убият, наистина да убият нашите палачи, нашите зли духове. Ала заради всичко това навярно трябва да се поговори и за тези „стени“…

„Помня лицата им… Сякаш бях извършил тежък грях, бях съобщил за убийство, сякаш бях заразен от чужд човек със смъртоносна болест…“ Дори след толкова много години в гласа на Берти още се долавяше разочарование… Разбирах. Разочарованието му се дължеше не само на факта, че те не бяха приели и бяха отхвърлили Марселина, без да я познават, а и че не бяха благоволили да го изслушат, да се вслушат в думите му дори в такова тежко време. Бяха преживели, принудени да преживеят безброй подобни отчуждения като това в миналото си. Но Марселина била важна за него. Толкова важна както никой друг дотогава. Затова дръзнал да говори, въпреки всички заблуди и неизбежни дистанции. Погледнал майка си в очите. Усетил за какво мислела, за кои хора, за кои неизбежни прокуждания и за „грешките“, допуснати от роднините й. Очевидно било за кого ще стане въпрос рано или късно. Всеки обаче трябвало да разглежда този проблем от своя зрителен ъгъл и по свой начин. Ненапразно мадам Роза възразила срещу позицията на мосю Жак. Те се намирали на една линия, която минавала между опита да разберат и решението просто да поискат информация. Към това може би се прибавял и страхът от разбирането и усета за проблема на друг. Когато поискала синът й да „говори за притеснението си, за да се успокои“, мадам Роза навярно имала предвид, че тя самата искала да научи същината на проблема, за да се успокои. След като узнаели за какво става дума, може би щели да обмислят други решения и да преместят други пулове на други места… Ала дали действително било възможно да узнаят, да могат да узнаят нещо? Според мен мадам Роза също си задавала този въпрос в дните, в които се опитвала да проникне в този загадъчен свят. Но и знаела как да задържи някои хора на едно определено място. Ето защо щяла да изслуша сина си, да го изслуша до онази граница. Берти пък усещал, че в онези дни можел да очаква за това, което искал да разкаже или просто да спомене, не повече от този малък периметър. Настроението за пореден път било негативно. Да разкаже обаче, същевременно означавало и да демонстрира, да може да демонстрира въпреки всички безизходици, означавало да вкуси от малкото чувство на мъст. Това чувство било разбираемо единствено за него или за някого, който като него идвал от същата ситуация на липси. И той разказал, опитал се да разкаже колкото се може повече и при това да вкуси от тайния триумф. Разказал за прекараните с Марселина часове, за обещанието, което си дали за живота, за техния живот. Разказал как променил възгледите си за много неща. Разказал за пътуванията до градовете, разположени край вода, и за това, как бавно научил езика. Някои подробности естествено запазил за себе си, в душата си, където предпочитал да продължи онази мечта…

Мосю Жак направил всичко, за да не повдига повече темата след онази вечер. Мълчанието му, разбира се, означавало съпротива, съпротива докрай и старание, доколкото било възможно да избяга от фактите. Не било първото му мълчание с такова значение. Това мълчание друг път съдържало егоизъм или дори малодушие. Но както и да е, никой не би го да накарал да каже, че синът му би бил щастлив с „чужденка“ до края на живота си. Да се ожени за чужда жена, означавало да премине в чужд живот… Толкова често в живота си бил свидетел, зрител и слушал разкази, че въпреки цялата любов и доброто желание бракове и връзки приключвали с разочарования по причина на отчуждението. Майката на Берти споделяла същото мнение. Мадам Роза, водена от майчината си нежност и традиционната женска роля на закрилница, направила всичко възможно да реши „проблема“, да не изгуби сина си. Като се вземе предвид какво била преживяла лично тя, а и взаимоотношенията й с други в миналото, не можело да се твърди, че била готова да разбере. Водела простата битка на човек, непознаващ много битки. По мнението на мнозина битката била погрешна битка, щом подхождала с такива чувства към това, което се било случило и което предстояло.

Тя обаче не мълчала като мъжа, който цял живот бил на нейна страна, който се опитвал да изживява бащинството с детинско безсилие, тя поне не се измъквала от спора. С цялото си сърце вярвала в справедливостта на битката си, въпреки всичко, което казвали синът й и онези, които живеели като сина й…

В „нощите на проблемите“ седели заедно и говорели. Докато ставало все по-късно, пиели кафе и се пренасяли в стари времена. Берти си спомнял за смокиновото дърво в градината на къщата им на Бююкада, което на всеки две години давало толкова много плодове, че раздавали на съседите, за червеите, които изпълзявали от окапалите смокини; за къпането в мраморната вана в петък сутрин, за което трябвало да загряват вода върху печката с дърва, за техните велосипедни излети, за Мимико; спомнил си, че мадам Виктория от време на време им пращала горещ, „току-що опечен“ бюрек с кайма и „pastelikos“. Всичко това било на един „остров“, на „онзи остров“… Сега всички тези картини били сякаш много далеч… Майка му също разказвала, опитвала се да разказва. За къщата на Бююкада имало и „преди“… Имало и други нощи, други спомени, свързани със смокиновото дърво и миризмите от онази градина…

Трябвало да разбере баща си… Такива бракове не донесли щастие на нито един, дръзнал да се възпротиви срещу неизбежностите на живота. Всички изчерпали силите си в мрака на своята съдба. Достатъчно било да си припомнят леля Естрела… Къде се дяна леля Естрела? Отиде в другия край на Истанбул, беше принудена да скъса с всички, всички роднини, да се раздели с тях. А беше най-хубавото момиче в семейството. Стига да искаше, навярно можеше да срещне съвсем други хора в съвсем друг живот. Дали осъзна грешката си? Никой не можа да отговори на този въпрос. Никой не се осмели да отговори на този въпрос, дори Естрела. Но да оставим отговорите, в нашия живот имаше времена, в които забелязвахме, че завинаги сме пропуснали нещо. Трябваше да обмисляме, не биваше да забравяме. Тъй като да забравим, означаваше просто да избягаме от своята действителност. Да забравим, означаваше да избягаме. Нима „те“ не се бяха опитали да избягат възможно най-далеч, когато решиха да се преместят в „другия край“ на Истанбул? Даже и дете не направиха. Тъй като съзнаваха, че въпреки цялата любов бяха различни. Хората, които бяха взели със себе си от миналото в избрания живот, им показаха или още по-правилно: ги научиха, че са различни. Някой „им“ отвори очите.

Колкото до него, Берти… Може би щял да има дете от „чужда“ жена… Но по-важното било какво щяло да стане после. Дори не искала да си помисли, че детето би могло да бъде момче. Дете, което навярно щяло да остане необрязано и нямало да знае какво е, при кого, къде му е мястото… Нима искал да се нагърби с тази отговорност? Какво искал да даде на детето от себе си, от онази болезнена, знаменателна история? Нима дългата борба през всичките тези столетия била напразна? Доколко щяла да разбере това жена, неизживяла проблемите на различността? И нима „всеки“ не казвал, че бракът не бил като любовта и че хората неочаквано се променяли, когато живеели в един дом. А и много интересно било да се види дали тази жена, макар в началото да се съгласяла да живее в Истанбул, дълги години щяла да остане там завинаги. В края на краищата била чужденка. Един ден щяла да поиска да се върне в своята страна заедно с детето си. И тогава какво? Щял ли да последва жена си в напълно непозната страна? Тя щяла ли да го чака там? А всичкото „чакало на тепсия“ в града, в който бил живял, който добре „познавал“… Налудял се, стига толкова. Следвал в много добър университет и по всичко личало, че изживял много красива любов. Но всеки човек рано или късно трябвало да премине през периода на завръщане към предопределения си живот, към самия себе си, към своите хора. Всеки човек имал отговорности… Всеки човек имал отговорности, от които не можел да избяга. Неговите отговорности били ясни. В другите семейства не било по-различно, в други епохи — също. Той бил най-големият син. Той имал задължението да поеме флага откъдето трябвало и да го отнесе докъдето трябвало. Та това, което наричали живот, било толкова просто, толкова лесно за разбиране. Онези, които обърквали живота си, не виждали тази простота. И тя била най-голямата и много добре познавала това чувство, това „задължение“. От ранна младост се опитвала да сплотява семейството, своето семейство, което се променяло с времето и придобивало ново значение чрез нови хора. Годините отминавали, някои хора починали или заминали другаде, но борбата не спирала. Това било призвание. Трябвало да се научи да разбира и понася това призвание.

Междувременно изминали три или четири месеца. През това време Берти се срещал със старите си приятели, ходел на кино, четял и продължавал научните си занимания. Затварял се в стаята си и се опитвал дълго да размишлява за себе си и миналото си и да разбере по-добре онова „призвание“, за което говорела майка му и от което някои хора не можели да избягат. Оставеното в Кеймбридж било в душата му, на място, което никой нямало да чуе и види… Дали от страх се застоявал толкова често при тези картини, от страх, защото чувствал, че никога вече не ще може да се върне на тези места? От една страна, там било близкото минало, което евентуално би се превърнало във възможно, дълго, подхранвано с мечти бъдеще, но от друга — едно „много по-реално“ бъдеще, от което той — с всеки ден го съзнавал все по-ясно — не можел да се изплъзне, което се крепяло и изграждало камък по камък от „онази история“, от онова дълго минало, предначертало посоката на неговата лична история, която той изживял или пък не могъл да изживее по специален начин. На кого обаче принадлежало това бъдеще и на кого миналото? Онези дни били дълги, много дълги дни… Вечер баща му се връщал сякаш от съвсем друг свят. В онези дни не било възможно да общуват; не можели дори да разговарят. Трябвало да изминат години и да ги постигнат някои други загуби, за да могат да разговарят, когато се налагало, за да могат да си изяснят взаимно действителните си становища… Това била битката на Берти с други отчуждения… Битката му с други езици, други убеждения, други мълчания… Не му било леко…

За Берти, доколкото разбрах, освен тези дни имало и нощи. Нощи, в които говорел с Джери, с когото искал да сподели нещо за себе си… Берти щеше да ми разкаже за тези нощи с лека тъга. Причината за тази тъга бе съжаление. Съжаление, в което с времето трябваше да видя друга дълбочина, чийто смисъл трябваше да схвана. Джери не бил щастлив в училището, което все някак трябвало да завърши. Оценките му били добри, но често имал проблеми със строгата възпитателна концепция на „братята монаси“. Пушел цигари и пиел алкохол. По времето, когато Берти се опитвал да живее друг живот в друга страна, той бил пораснал и се чувствал много самотен. Говорел за Ницше, за митологията, за големите американски лимузини, за екзистенциализма и за това, че искал да стане автор и изпълнител на песни. Научил се да свири на китара, искал да композира и да пише стихове. Дали фантазиите от детството му просто търсели друга форма? Споменал за млада „секси“ учителка по биология на име Клодет, която „нямала нищо против една авантюра“. Няколко пъти го поканила в жилището си… Но скоро след това, когато Джери бил изправен пред дисциплинарната комисия, се оказало, че тази история била измислица, лъжа и измама. Оплакването било от въпросната учителка по биология. Джери донесъл костенурка в часа, защото искал да докаже твърдението на учителката, че анатомията на костенурката наподобявала човешката. Виждайки как костенурката се изсрала на учителската катедра, горката жена припаднала сред смеха на учениците. След това управата извикала в училище „лицата, замесени в инцидента“, и Берти, който познавал случая, отишъл там с майка си, за да поговори с директора. Тогава узнал истинското положение на нещата. Учителката по биология била от старите противни даскалици, които се задоволявали с банални познания и се опитвали да замаскират своята неудовлетвореност с дисциплинарни мерки. Виждайки тази „изненада“, Берти едва успял да се сдържи, идвало му да избухне в смях. А ситуацията била сериозна. Обмисляли дали да изгонят Джери от училище. Берти обаче съумял да уреди нещата по мирен начин, като помолил за извинение във формата, наложена от „изискания английски маниер“, който бил изучил с времето. Защо се случило всичко това, защо били тези лъжи и игри на дребно? Запитан, Джери заявил, че мразел „папагалите“, които се фукали със знанията си и че около него имало сума ти „папагали“. После, след като дълго мълчал и дърпал от цигарата си, казал: „Изглежда, не се разбрахме и май никога няма да се разберем с дирекцията“. Дали с тези думи имал предвид само училището? Дните щели да покажат, че това твърдение се отнасяло и за други места и имало значение.

В един от нощните разговори Джери заявил: „Аз на твое място щях да си тръгна“. Ако бях ти, щях да си тръгна… Кой би могъл да твърди, че в една от тези нощи не видял друго бъдеще за него? След това продължил: „Иди и поговори с леля Естрела“. В този момент Берти осъзнал, че от години не бил виждал леля си Естрела. Засрамил се, изпълнило го странно чувство, което не можел да опише. Нима изоставянето или отхвърлянето било толкова просто? Нима било толкова лесно да забравиш и да оставиш някои хора в собствения им свят? В онези дни и нощи много често слушал Елгар в стаята си… Елгар… Заради мистър Пейдж, чиято следа се изгубила в друг град… Когато ми разказа за онези дни, Берти съжали, че „тогава“ не навестил леля си Естрела. Изпитвал дълбока болка, усещал я като празнотата, когато никога вече няма да видиш оставено далеч зад гърба ти място. Но най-голямата болка в онези дни според мен била — независимо от това какво му предстояло да преживее „по-късно“ — че е „оставил любимата“ си там, докато той се задържал в Истанбул. В дните, когато го занимавали въпросите без отговор, баща му нарушил тишината вкъщи, като казал с изключително спокоен глас: „Стига толкова протакане, сине. Решавай. Или тя, или ние“.

Това била кулминацията на тяхната разправия. Или „тя“, или „ние“. Ясно било, че под „тя“ можел да има предвид само Марселина, а под „ние“ — само семейството. На този кръстопът трябвало да направи избор, или да си тръгне „гол и бос“ с една любов и всевъзможни проблеми, или да остане „в своето убежище“. На това пътно разклонение Берти трябвало да вземе, така да се каже, едно от най-важните решения в живота си. И той взел едно от най-важните решения в живота си въпреки онези хора, въпреки обещанията, които дал на онези хора, и въпреки всички възможности… Ако изберял изгубения рай и света на своето доверие, с това щял да сътвори донякъде и себе си… А били достатъчни няколко крачки, за да досегне онзи рай, да може да го досегне наистина… Магията била може би скрита и в онези крачки… Само че нямало друг изход, освен да се престраши да поеме по пътя на смрачаване… Имайки предвид всичко това, вече може да предположите как ще се напише разказът от протагониста… Защото тук се таеше историята на едно пленничество. Ала дали тази предистория бе единствено на Берти?

Това, което евентуално ставало в онези дни там, несъмнено повикало в много тайно пространство и мосю Жак, който повдигнал „проблема“ на това ниво. Сякаш един мрак или по-скоро едно чувство, което трябвало да остане завинаги в мрака, на друг път, скрито зад мълчание или няколко думи, поискало да стане тема на обсъждане. Ако Берти бе взел решение в полза на другата страна или на онова, което било отвъд „стената“, това щяло да разклати из основи неговия живот и да му заяви колко погрешни и безсмислени били досегашните му решения. Един от най-важните му пулове внесъл известна несигурност в неговата игра. И все пак след толкова години той бил цар на играта, така че успял да предвиди подобно нещо и да предугади някои крачки. Баща и син се срещнали след години на неочаквано място, на задънена улица, на своята задънена улица. Би могло да се каже, че това била игра на беззвучна смърт, обречена да остане единствено в погледите. Разказите в други животи, книги, картини са „по-ранните“ свидетели на тази смърт.

Олга също като Марселина била принудена да наблюдава „отвън“ онези, които местели пуловете на смъртоносната игра и се сближили заради своите „тайни“… Тъжното било, че дори тук, в такава емоционална ситуация, не се родила истинска връзка между баща и син… Нямало път назад, след като пуловете за пореден път били поставени на местата си, респективно намерили непоклатимите си места. Това решение не би следвало да учуди никого. Те водели живот, в който отделни проблеми се понасяли „замаскирани“. След много години щели да застанат още веднъж един срещу друг, много дълги години по-късно… По време, когато имали малко повече кураж да губят… Години, много дълги години по-късно… След някои смърти… Защото трябвало да приемат определени смърти… Така, както го били направили вече мнозина, които заедно с тях играели същата игра… Това била цената за решението да живееш в това убежище. Цената за „спасението“ на живота по собствени критерии в това убежище…

Другият проблем на Берти се дължал на факта, че зад това, което бе оставил зад гърба си в онзи чужд град, града на „запад“ — неговия предполагаем „рай“ — не виждал „ада“ или поне реалния свят. Според него хората на онова място били много по-щастливи от хората в града, в който живеел, бил принуден да живее. Нито тогава, нито по-късно бе проумял тамошната реалност, която всъщност би трябвало да види. Ако бе сполучил, тогава може би щеше да понася по-леко своя живот или най-малкото проблемите на делничния си живот. Само че той бил убеден с цялото си сърце в тази фалшива картина. Дали това било по-различно, отколкото да се вкопчиш в клон, от опита да се вкопчиш в клон, без да го провериш както трябва?

Берти не видял Марселина никога повече след раздялата, макар че тяхната връзка привнесла съвсем друг тон в живота му и той я изживял с пламенни чувства. Никога повече да не можеш да се докоснеш до това „Там“ както човекът тогава… Сегиз-тогиз, най-вече във времена на самота, да си представяш как любимата живее в един от онези светове, онези животи… Непрестанно да вървиш по следата на едно чувство, раждащо въпроси, които придобиват значение чрез думите „къде“ и „как“… Поне можеше да се потопи в онова минало, онези картини, които подхранваха и винаги щяха да подхранват това чувство, докато той усещаше онази липса. Опитах се да извикам тези картини във въображението си. На мястото, където ме отведоха думите, имаше следа от щастие, което за пореден път бе останало неизживяно, неуловимо. Велосипедните излети, изглеждащите нерушими мисловни построения, които бяха обвързани с другия свят на професорите и състудентите, онази река, пътуванията по онази река, къде бяха те на фотографиите? С думи както винаги можеше, от една страна, да се разказва и споделя, но от друга — и да се затаява, крие… Надявам се да стигна с други въпроси до други места. Каквото и да бе скрито в тези думи, на тези фотографии, очевидно на много далечно разстояние оттук бе останало нещо, което във времето бе носило различни имена и имало различни чувства. Изглежда, Берти се самонаказваше, като оставаше обвързан с тази възможност, която бе изгубил още преди години. В онези вечери бе решил да изживее „докрай“ онова чувство на раздяла и да приеме пътя си като съдба. В такова положение не можете да изтриете паметта си. Тъй като, спомняйки си за снимките, винаги се чувствате виновни за това, което сте оставили от другата страна на огледалото. В някои нощи онези от другата страна на огледалото са усмихнати, изглеждат усмихнати… Дали това не са моментите, в които най-сетне сте се доближили, успели сте да се доближите до верния въпрос?

Ние бяхме донякъде и нашите фотографии

В онези нощи естествено не можехте да знаете коя песен, коя дума или картина ви е повикала за това отлагано с години пътуване. Не можете да разкажете онези нощи на никого. Чрез вашите мечти се подготвяте съвсем бавно за тези места, сякаш искате да си припомните онези стари романи или един от филмите… Съвсем бавно, понеже сте се опитали да забравите онези мечти и тайните си лица в онези мечти… Едва след много време, едва след като изминали близо двайсет години, Берти успял да се върне в Кеймбридж. Тогава още нищо не знаех за неговата история. С други думи, онова, което научих за пътуването, го чух в друго време. Беше в Истанбул, през седемдесетте години. Беше привечер… В този разказ Кеймбридж бе станал малко по-чужд за този човек, който поиска да ме конфронтира още веднъж със спомените си… От Лондон, където пребивавал по работа, заминал само за кратко, само за няколко часа „там“, без да е сигурен какво всъщност търсел „там“. Намерил града променен в много отношения, когато влязъл в него от старата гара, и забелязал, че противно на очакванията му отначало изобщо не се развълнувал. Сякаш мястото, от което отсъствал толкова време — какво друго му оставало, било различно място, сякаш не било мястото, из чиито улици той, идвайки от далечно време, събрал смелост да се пошляе в един слънчев следобед… Дълго, дълго гледал реката… Група младежи се подготвяла за прочутата регата… Млада девойка го подминала на велосипеда си… Помислил си, че девойката може би още не била родена в дните, когато изживявал своята любов… В този момент го обзело усещане за отчуждение… Усещане за отчуждение… Сякаш срещнал сянката на друг човек по онези улици, от които познавал толкова много аспекти, цветове, нощи. Разбрал, че градът се затварял за него, че изисквал да плати цена за предадената любов… В този момент много ясно усетил, че Марселина била там, че била много близо. Но той не ще можел да я види, заговори, докосне… Разбрал, че това била цената… А той просто искал да „покаже“, че е съумял да се върне, поне по някакъв начин… Да покаже, че е съумял да се върне. Може би тук било мястото, където чувството, което искал да възроди в името на една любов, открило истинското си значение. И отвъд всичко изгубено тук във въображението си още веднъж доловил онзи стар вкус на спомените. Може би сега единственото хубаво нещо на онова място било, че Берти си припомнил Марселина такава, каквато я бил изоставил там. Времето замряло на място, което било много отдалечено от множество факти, бъдещата или възможности. Всичко наподобявало отмъщението на починалите рано към останалите живи. Берти споделил тази „съдба“ с протагонистите на много разкази на различни езици. Марселина останала на онези фотографии, на фотографиите с образа й. Не говорела за себе си, макар че живеела с други, на други места, нещо по-важно: не накарала Берти да разкаже какво бил преживял „по-късно“… Това усетих, може би точно това исках да видя, да изживея в този разказ. Вероятно за пореден път не бях очертал точно границата помежду ни. Той каза: „Когато там гледах към реката, разбрах още по-ясно, че я бях изгубил, изгубил наистина… Това, което всъщност искам, е не да подновя връзката, а да разкажа, да мога да разкажа за нея“. Да си призная, и сега не ми се коментира другояче това изказване в ретроспекцията на онова, което бе преживял там в онзи следобед. „Онази граница“ помежду ни и бездруго придоби значението си в това чувство.

Дали у нас не се пробуди наново тази болезнена радост, защото посред нощ, сред най-непрогледния мрак в отсрещните сгради, в едно от „жилищата“ гореше треперливо пламъче, докато ние очаквахме утрото с онези стари думи, нашата незабравима поезия? Дали надеждата можеше да се гради върху една малка възможност?

В коя нощ е останала Марселина?

Кога, в кое мое време, в кой разказ за пръв път се бях опитал да използвам образа на треперливото „чуждо“ пламъче? Кой или кои стари мечти, изобщо не поддаващи се на описание, на споделяне, се спотайваха в този повик? Подобни въпроси от време на време ме срещаха във времето с различните лица на разказа, за които все ми се искаше да разкажа на някого и които дълбоко разклатиха някои представи у мен. Едно треперливо „чуждо“ пламъче ми сочеше стая, в която се знаеше, че никой нямаше да влезе… И в достигналата до мен история за Берти имаше подобно пламъче. Това пламъче щеше да ни обясни и една фотография, която бяхме оставили някъде в дългата си разходка. Берти щеше да остане извън тази снимка, извадила отново наяве някои мигове, в които бях въвлечен неочаквано една вечер.

Тази фотография показваше онова, което мистър Дайсън се опитвал да постигне в продължение на дълги години и което вярвал, че е постигнал в последните мигове от живота си. „Гостът“, който ми показа фотографията, или това различно лице на този разказ, който се опита да сподели с мен тези малобройни спомени, разтоварили много съкровено място в мен, беше Гордън Лукас, който бе дошъл в Истанбул заради много по-различни от тези на Берти делови контакти. Знаех, че Гордън е един от най-близките свидетели на това, което Берти е преживял „тогава“ „там“. По време на дългите ни разходки той бе завладял в сърцето ми място, далеч надхвърлящо мястото на бивш негов съквартирант. Както винаги става в подобни разкази, животът бе преобразил и двамата, но те смятаха, че си заслужава да съхранят през годините някои детайли, които тогава си бяха споделяли и разказвали взаимно и които за други бяха маловажни. На фотографиите, на които се спотайваха тези детайли, Гордън изглеждаше като човек, който се стремеше да се наслаждава пълноценно на приключенията си и живота, вместо в някоя стая, повече да се носи някъде навън, по някоя улица, в нощен клуб, по безкрайните води с платноходка и опасни пътувания с влак в далечна страна… На минаване през Истанбул беше телефонирал на Берти, чиито следи лесно открил, тъй като си разменяше от време на време писма. Беше казал, че щял да остане съвсем малко в града и „щял много да се радва да прекара няколко часа с него, ако нямал нищо против“. Отседнал бил в хотел „Хилтън“. Не можело да има по-лесно място за среща след дълги години. Ето че след дълги години се намирал толкова близо до него. Решението било в негови ръце… Берти беше отговорил със смях на тази фина, многозначителна и за мен „доста английска“ духовитост, без да сметне за необходимо да скрие вълнението си. Каза и неща, които не разбрах и които предизвикаха смях и у двамата. Сякаш бяха продължавали разговорите си, дори и далеч един от друг. Щял да дойде на уговореното място „без загуба на време“. В онзи ден и аз бях там, както го изискваше разказът. Берти каза, че щял да ме вземе със себе си. В този момент усетих, че се приближавам към друго място от разказа. Явно нямах друг избор, освен да последвам апела. Харесваше ми да играя ролята на този протагонист. Най-важното бе чувството, че прониквам в друга зона на тайната. Нямаше как да го кажа на Берти. В края на краищата си бяхме рисували във въображението си различни места, искахме да видим и покажем различни места в разказа. Честно казано, имахме различни съдби в разказа… Веднага тръгнахме от „дюкяна“. С такси първо стигнахме до Шишли. Берти искаше преди срещата с Гордън да се отбие „за две минути“ при фризьора си Стельо да оформел косата и брадата му. При фризьора почти не продума. След това взехме такси до хотел „Хилтън“. Берти бе запознат с различните цени за разстоянията в границите на жизненото си пространство. Този ден даде на таксиметровите шофьори повече от необходимото. По време на кратките пътувания мълчах и аз. Знаех, всичко това имаше значение на малък „подготвителен ритуал“. За да го усетя, ми беше достатъчно да зная, че се докосвах до други животи. В тази ситуация нямахме нужда от обяснения.

На срещата в лоби бара на хотела, в уреченото време на уреченото място цареше чуждост, която нямаше как да се осуети. Тази чуждост не се нуждаеше от обяснение, от опити за обяснение. И бездруго възможните асоциации с това чувство, напомнящи за всичко, което бяха оставили у нас старите филми и драми, даваха предостатъчно поводи за нарастване на елемента на тъга в тази среща. В тази ситуация за пореден път останах само зрител, за да прикрия истинската си самоличност в разказа. Въпреки погледите, с които Гордън ме накара да усетя, че се „съмнява“ в мен… Гордън беше изключително елегантен и впечатляващ мъж с ясно произношение. Напълно естествено беше, че отначало си поприказваха за старите дни, че се опитаха да си спомнят. Говореха за това, което бяха преживели, доколкото го позволяваха дадените обстоятелства. Гордън говореше по-малко и слушаше. Беше добър, самоуверен слушател. От време на време стрелкаше с очи и мен, за да ме погледне, по-скоро да ме „види“. На няколко пъти погледите ни се срещнаха. В тези моменти се опитахме да започнем привидно друг разговор, опитахме се да се провидим взаимно със собствените ни реалности. Навярно усещахме, че в този разказ или поне в тази част от разказа и двамата бяхме съвсем други хора, а не както изглеждаше, че дълбоко в себе си криехме съвсем друга личност. Този факт породи неописуемо притеснение. Неговото притеснение бе на човек, който знае, че го наблюдават през ключалката, аз от своя страна чувствах притеснението на човек, комуто принадлежи наблюдаващото око и който, въпреки че остава невидян, все пак забелязва, че са го забелязали. По тази причина щяхме да посочим само с няколко думи отнасящите се до нас самите белези.

После дойде ред на професионалната дейност, която упражнявахме „в новия живот“. Берти каза: „О, остави… Върша някакви неща, за които не си струва да се говори“. Гордън каза: „Ще ти разкажа… Един ден навярно ще мога да ти разкажа“. В този момент на лицето на Берти сякаш се изписа меланхолична радост… Радост, идваща от чувството, че по някаква причина не можеха да разкажат един на друг какво бяха правили и че не бяха щастливи в избрания от тях самите живот. Така че в разказа нямаше приятел, който се бе завърнал от дълго пътешествие и разказваше за успехите си на този, който си бе останал на същото място. И двамата бяха направили своя избор в своята страна, и двамата имаха тайна, която не можеха да вземат със себе си на мястото, където бе останало тяхното минало. Берти като че ли беше стигнал до малък оазис в голяма пустиня… В този момент му бе невъзможно да усети различните спотаени мотиви за неспоменаване на някои неща. Та нали у определени хора обикновено виждахме само онова, което искахме да видим, за да спасим определено наши времена… Зад това държане и у Гордън безспорно се криеше болка. Срещу мен седеше човек, който години наред бе понасял посвоему с мъдрост съвсем друг живот… Такъв човек не можеше да изчезне след такъв момент от този разказ… Няколко пъти се погледнахме в очите, без да говорим, без да сменяме темата. Макар да идвахме от много различни самоти, вероятно се опитахме да разкажем един на друг, да споделим емоционално този момент. При все че тази вечер заради Берти исках да бъда ням наблюдател, който се старае никога да не забрави видяното.

Берти се извини, че отива в тоалетната. Двамата седяхме един срещу друг като герои на разказ, които доскоро не са се познавали и знаят, че няма да се видят никога вече, но въпреки това са наясно, че все някога ще се срещнат по някакъв начин. Този отрязък от време можехме да използваме като малък повод да предадем на другия нещо за себе си. Аз обаче вместо това в този малък интервал щях да изпитам още веднъж онова усещане за съдбовна обвързаност с „онова място“, научавайки, принуждавайки се да науча истината за историята на Марселина, която щеше да ме отнесе на съвсем друго място в мен самия… Гордън ме попита дали познавам Марселина. Ясно беше какво разбираше, искаше да разбере под „познавам“. Казах: „Достатъчно добре, за да напиша един ден история за нея, чийто смисъл би могъл да се потърси в известни съмнения, известни въпроси и вътрешни пътувания“. Той отговори: „Добре… Това ми стига… Нямаме много време. Сега ще ви споделя нещо много важно за Марселина, което непременно трябва да научите. Тъй като в крайна сметка някой близък на Берти непременно трябва да научи това. Познавам Берти. След като ви е взел със себе си на такава среща, значи ви се доверява…“. В този „поглед“ на Гордън върху мен долових друга фасета от неговата същност. Очевидно бе, че той като стар приятел се опитваше да разбере, да проучи личността на новия приятел. За тази „идентификация“, изглежда, очакваше от мен едно изречение, едно малко изречение. Аз обаче мълчах и предпочитах да изразя чувството си чрез погледи. Вероятно за пореден път се боях от нещо, което не можех да назова, да дефинирам… И двамата го разбирахме. Понякога мълчанието даваше на човек възможност да се настрои за други възможности по отношение на трето лице. В това „междинно пространство“ избрах мястото си.

„Трябва да съм сигурен, че няма да кажете на Берти това, което ще ви разкажа сега. Мога да ви се доверя, нали?“, попита Гордън. От други хора и от други книги бях усвоил как да реагирам на такива въпроси като „довереник“ и същевременно като „писател“. Познавах „метода“. Опитах се да му сигнализирам с погледи за желаната от него надеждност. Позицията ми изискваше да внуша по някакъв начин на отсрещния чувството за благонадеждност. Той продължи:

— Истината, която той не узна и чудно защо не забеляза, е следната: С „другите“ Марселина беше съвсем друг тип „любима“, а за повечето от нас се оказа уникална жена… Тази жена, по-точно другата й личност, бе за едни от нас дяволска, за други революционна, а за трети ограбена от живота. Като имам предвид нашите тогавашни граници, нашата житейска незрялост, тя бе жена, която ни научи как се изживява забраненото, с какво мълчание… Беше професионална курва!… Не го очаквахте, нали? Честно казано, и ние не го очаквахме в онези дни, когато изживявахме забраненото и се опитвахме да се крием един от друг. „Истината“ узнахме едва когато му дойде времето и всички игри бяха изиграни… Когато всички игри бяха изиграни и раздялата бе изживяна… Но животът си течеше с такива „шеги“, и туйто… Тази жена, накарала всички ни да изживеем различна игра на криеница, нейната игра на криеница, странно защо бе избрала да следва в Кеймбридж, макар че имаше толкова много големи градове. Така беше поне във фазата, в която я познавахме, вярвахме, че наистина я познаваме. Казваше, че избрала Кеймбридж, за да следва. Или това бе една от лъжите й, понеже бе намерила града, в който искаше да живее, да живее до края? Дали в други градове бе сервирала на други хора други лъжи и други житейски истории? Никога няма да научим… Зная само, че тогава житейската й история много ни хареса и я намерихме много впечатляваща. Вярвахме, че можем да отредим на тази история важно място заради нас самите, заради мечтаното ни бъдеще… В тази история Марселина влизаше в кожата на бедна млада жена от бедна страна. Казваше, че сключила договор с дявола, за да остане в света на богатите. Сключила договора, водена от чувство на дълбоко разочарование, но и от чувство на възмущение, и явно не се срамуваше от това. „Това е моето отмъщение… Моето отмъщение за всичко, което ми се полагаше, но не ми беше дадено, което ми бе подарено, но отнето. Това е нещо като бавната ми смърт всеки път в други тела, но и бавното ми съживяване“, каза веднъж. Имаше много въздействащи погледи и много красива усмивка. Всеки път, когато спях с нея, ми се струваше, че съм с друга жена. Притежаваше много специфично очарование, с което завладяваше мъжете. Както вече казах, едва години по-късно, дълго време, след като бях оставил зад гърба си известни раздели, узнах, че бе породила същото чувство и у мнозина други мъже. Играта отдавна вече беше свършила. Всеки от нас смяташе, че е единственото лице в играта, изживяващо тази връзка, всеки от нас вярваше, че е много специален играч… Не надценявайте думите ми „всеки от нас“. Накрая бяхме четирима приятели, които имаха роля в играта. Четирима приятели, които съдбата бе събрала в онези дни и по-късно запиляла на различни места… Бяхме много близки, струваше ни се, че бяхме стигнали дотам, та да си доверяваме всички тайни. За нас беше много важно да вярваме в тази близост. Вижте обаче, въпреки тази мнима близост криехме Марселина един от друг, по-правилно: закриляхме я. Защо? В отговора на този въпрос се съдържа странната, може би горчива радост от това, че изживявахме нещо забранено. Сякаш се касаеше за тайна борба за надмощие. Но вечерта, когато Марселина тръгна от Кеймбридж за Лондон, за все още неизвестно място, което възнамеряваше да открие, в крайна сметка се наложи да разкажем един на друг преживяванията си, фактите. Онази вечер решихме да се натряскаме до козирката с бира, да „скъсаме филмовата лента“… Берти беше заминал за родината си. Че нямаше вече да се върне, знаехме или поне подозирахме. Аз казах, че искам да призная нещо пред приятелите си, и изплюх камъчето за Марселина. След това си казаха и другите. Всеки от четиримата бе изживял с нея друга история и връзка. Не ви разказвам историите, защото не познавате тези хора. Накрая всички трябваше да признаем, че всяка от тези истории извади на показ друга мечта, друга дилема. Онази вечер и четиримата пихме за Марселина, жената, която ни бе накарала да изживеем една според нас незабравима авантюра. Естествено, не можехме да допуснем някой да скъса филмовата лента. И бездруго важна част от нашия филм бе останала у нея… Беше необикновена жена…

Сега ще ви се стори невероятно, но години по-късно я срещнах случайно и абсолютно неочаквано на прием в аржентинското посолство. Тогава работех във външното министерство и много често ходех на такива посолски приеми. Там я срещнах сред важните гости. Беше съпруга на високопоставен офицер към аташето по сигурността. Когато ни представиха един на друг, реагирахме както е редно в такива ситуации, престорихме се, че се виждаме за пръв път. И както винаги става в такива ситуации, по-късно използвахме случая да се срещнем в тихо ъгълче далеч от всички погледи за разговор на крак. Беше се разхубавила още повече, жена, след която всички се обръщаха. Не спестих комплиментите, които заслужаваше. Благодари ми с тъжна усмивка и каза: „Животът е пълен с изненади и неочаквани срещи, нали?“. Аз казах: „Сякаш открай време сме искали това… Още от онези дни“. Тя отново се усмихна. Все едно не искаше да изтрие усмивката на лицето си. Внезапно забелязах, че много пие. „Странно защо, но още не зная кога ще изрека последната си дума“, добави после. Замълчах. Навярно очакваше моя отговор. Само че мен не ми хрумна какво да отговоря. След това попита за Берти. Знаеше, че сме приятели. Казах, че от време на време си пишем, но не сме се виждали от години. Тя отпи още една глътка и се опита да избегне треперенето на гласа си, когато каза: „Той беше дете, голямо глупаво дете“. „Да, дете, казах, дете, което изобщо не знаеше колко малко се беше омърсило“. И на двамата ни стана мъчно за него. Може би и двамата се чувствахме толкова виновни, че не искахме да го признаем, но ни стана мъчно за него, прииска ни се да го прегърнем, водени от различни чувства, копнежи, много добре си спомням. Водени от различни чувства и копнежи… На Марселина, която нарече Берти дете, според мен й липсваше детето, което бе изгубила в тази връзка. Да, също като Берти бе изгубила дете, което нямаше да намери никога вече. Тези деца може би бяха различни, тези деца може би носеха различни значения, но в крайна сметка бяха деца. А и връзката, която Марселина бе изживяла с Берти, в действителност беше съвсем различна от връзката с нас. Мен ако питате, в тази дълга връзка тя искаше сред всичко лошо да изживее време, което бе недостъпно за другите и в което детето бавно порастваше — както заради Берти, така и заради себе си. Във връзката явно имаше някаква красота, която си заслужаваше да бъде потърсена, открита и дефинирана и която бе подхранвана чрез самозаблуда и умишлена измама. Красота, която се подхранваше от самозаблуда и умишлена измама… За да се изживеят пълноценно мечтите, макар и за ограничено време… Това според мен бе най-достойната за уважение, най-женствената, най-човешката страна на тази жена, която, така да се каже, смяташе „напредването“ си в лошото за свое призвание. Берти така и не забеляза какво се случваше извън него, не можа да го види, респективно не се постара да го види. Издигнал бе високата стена на щастието между това, което изживяваше с Марселина, и околния свят. Както знаете, човек може да построи стена за самозащита, както и за затвор; спираш някого да излезе или някого да влезе. Може би по тази причина не се осмелих да се доближа до тази „реалност“, макар че всъщност имах поводи да говоря с него на почти всякакви теми „относно живота“. Жал ми е за него. В края на краищата не можех да му отнема тази малка мечта, каквото и да излезеше от нея. Предполагам, Марселина от своя страна мислеше по същия начин. Като мен, давайки предимство на малката мечта пред всичко друго… Каквото изживяваха, беше отвъд любовта… Иначе не би било възможно това чувство да просъществува толкова години въпреки всички бури. Това, че толкова години запазих тази „тайна“, ми се удаде само заради такова убеждение… Сега обаче съм тук, изключително успокоен, че можах да споделя чувствата си с друг, макар и години по-късно. Тук мога да завърша разказа. Но казвайки „завърша“, ми се иска да засегна още един момент, за който не се съмнявам, че ще ви заинтригува, и да направя едно „необходимо изявление“… След онази нощ повече не видях Марселина. Години по-късно, когато бях в Буенос Айрес по друга работа, като че ли попаднах на следите й. Разделила се с високопоставения офицер. Живеела сама в обикновен, скромен апартамент и очевидно била държана под строга „охрана“ и „контрол“ от някого. Толкова научих. Окончателно се намираше на място, където не можех да стигна до нея. Трябваше да приема това обстоятелство. А сега и вие сте в играта. Ваш ред е да носите „тайната“. И вие няма да издадете на Берти нищо от онова, което узнахте. Той все още вярва, в името на живота, че е изживял нещо нерушимо, чисто. Нещо нерушимо, чисто… Може пък действително да е било така… А освен това…

Точно когато щях да бъда посветен в друга тайна, Берти се върна. Гордън тутакси смени темата. „Впрочем… И Лондон не е вече старият. Според мен сега Англия плаща за по-раншния си колониализъм. Само че ние сме просто внуците на колониализма, деца на невежеството. Не е ли несправедливо?“ В този момент Берти се намеси в разговора и каза, визирайки мен: „Не го гледай, че ми е приятел. Внимавай какво говориш. Той е гаден левичар“. Засмяхме се, смяхме се много повече, отколкото бе уместно. Смеехме се всъщност под влияние на различни спомени, картини с различни чувства за различни хора. Преди всичко обаче в този момент пихме за здравето на мръсния левичар. След това замълчахме за няколко минути. Аз бих могъл да кажа защо замълчах. Но те? Можеха ли да кажат при кои стари фотографии се бяха задържали, можеха ли да признаят с кои фотографии бяха пораснали? На този въпрос може би ще успея да отговоря един ден, когато ми се удаде да проникна в някои от тъмните зони на този разказ. Гордън наруши мълчанието и каза на Берти: „Не се забави достатъчно“. Щом видя учудените ни физиономии, ме погледна усмихнат като учител, хванал ученик в незнание. „Дълго си поприказвахме с твоя приятел… По-скоро той бе така любезен да ме изслуша с търпение и голяма учтивост. Само дето беше доста трудно да вместим този дълъг разговор в промеждутъка, в който те нямаше. Тъй че работата на писателя, който възнамерява да запише тези моменти, няма да е никак проста…“, добави.

Гордън, изглежда, знаеше, че един разговор, който години по-късно се записва, трябва да се запише на хартия, с времето щеше да промени облика си под влияние на други разговори и да се повлияе от други разговори. От определен момент нататък естествено нямаше как да знаем кой разказ от кои други разкази се подхранваше и какво от вътрешните си диалози добавяхме в него. По този начин и разговорите можеха да се променят. И „изживените“ разговори… Също като фактите… Малко се смутих — защо да крия, — че Гордън знаеше всичко. Причината за това смущение бе, че сравних усмивката му с усмивка на учител. Но безпокойството ми вероятно се дължеше още повече на факта, че бяха разкрили моята самоличност. Моята самоличност в разказа излезе на бял свят… Тази „голота“ бях усещал и друг път. Тази голота имаше възбуждащ аспект. В онези моменти бях изпитвал чувствено усещане, което не бе дефинирано и не трябваше да се дефинира. А това, което изпитах сега при тези думи, беше малък срам, само срам, който също не бе дефиниран и не трябваше да се дефинира. Помъчих се да дойда на себе си и казах: „Хайде тогава да предизвикаме у Берти леко неразположение. Стомашен спазъм, за да остане по-дълго в тоалетната“. Причината за спазъма е страхът на нашия герой, задето е принуден да се върне много детайлно в „старите времена“… Той обаче предпочита да прикрие лекото си неразположение. Когато се връща при двамата си приятели, които са потънали в този дълъг разговор, казва: „Исках да ви оставя насаме да се поопознаете“. Каквото трябва да се запази в тайна, си остава в тайна; подозрението се е изпарило…

„Не е зле… Според мен Берти би могъл да постъпи така…“, каза Гордън. Берти се съгласи. „И според мен… Ако искате, може да изляза да глътна малко чист въздух, или…“ Още веднъж избухнахме в смях. Още веднъж… Този път обаче Гордън осуети ново мълчание и каза, че било време да се сбогува. Нали сме знаели, че не бил дошъл в Истанбул на почивка. Трябвало да го извиним. Надявал се един ден да се върне. При други обстоятелства… Във време, когато животът щял да му позволи да живее според собствените си представи… Изпрати ни до входа на хотела. Докато вървяхме, оглеждаше внимателно, хладнокръвно, самоуверено, но и някак неспокойно околната обстановка. Сякаш там имаше човек, когото очакваше, с когото трябваше да се срещне, за когото обаче другите не биваше да знаят. Преди да се сбогуваме, Берти попита приятеля си, когото, макар за кратко, си бе възвърнал след години, какво работи. Това бе единствената тема, която от негова гледна точка не бяхме засегнали в нашия дълъг разговор. След като помисли миг-два, Гордън каза с извънредно учтива усмивка и интонация: „Международни връзки“. Казвайки тези думи, той, който бе доста по-висок от нас, сложи ръце на раменете ни и се наведе към нас.

На изхода ни махна приятелски. „Както казах, след някоя и друга година пак ще дойда. Но като друг Гордън… По повод живота, с нова малка шега…“ Малка шега… С времето тези думи щяха да разположат Гордън в мен на видно място върху снимката. Заради живота, малка, нова шега… Възможно ли бе тази шега да е свързана с Марселина? Кой знае… Нали винаги има тайна, трудно изразима причина за желанието ни да разкажем определени истории на определени хора. В този момент за последен път, във всеки случай за този разказ, погледнах Гордън в очите. Опитах се да му сигнализирам с погледи, че ще запазя тайната. Невъзмутимото изражение на Гордън, невъзмутимото изражение, което исках да видя, придаде особено значение на това неочаквано „съдбоносно общуване“. Разказът се отвори към жена, която живееше много далеч на друг континент, без да знае нищо за мен. Може би с мечтите си, които никога не ми даваха покой, един ден щях да се опитам да стигна до нея по този път. Сега ми се иска да вярвам, че внуших на Гордън достатъчно убедително, че бях призван в неочаквано време да стана съпричастен на такава съдба. Преживяното ми припомни, макар обстоятелствата да бяха други, един разказ, който бях оставил на друго място при други хора. Или това бе само представление, което трябваше да играем или само да наблюдаваме на различни места, а тайните връзки между сцените, действията, можеха да се видят единствено ако успеехме да наблюдаваме и интерпретираме отдалечените събития от подобаващо времево разстояние? Кое свързваше сходните съдби на Анита и Марселина, кое ги караше да съвпадат? Дали бе онова тайно чувство на бунт, което досега не съм описал, за което обаче вярвам, че един ден все пак ще го опиша както ми се иска? Дали един ден ще събера смелост да конфронтирам някого с това, което ми е останало от тези хора? Ще успея ли да пресъздам тези разкази достатъчно правдиво? Не бях намерил удобен случай да обсъдя тези подробности с Гордън… За обсъждане оставаше един детайл, когато бяхме принудени да се върнем от неговото крайбрежие… Един детайл, скрит в изречението, от чийто бряг трябваше да се върнем заради Берти; скрит в изречението, което не бе завършено или бе завършено по друг начин и което не можахме да вмъкнем в нашия разказ, по всяка вероятност, защото имахме опасения заради миналото и сегашния живот на Берти. Как ли би завършило изречението? Може би Гордън ненапразно бе говорил за своята надежда да се върне в този град като друг човек, когато му дойдеше времето. Навярно в онзи последен миг искахме да споделим един на друг най-вече тази надежда.

Гордън щеше да остане там, в онази самота…

След това съвсем бавно се приближихме към друга самота по път, който не ни беше чужд, към дом, който не ни беше чужд… По път, който не ни беше чужд, към къща, която не ни беше чужда, с крачки, които не ни бяха чужди… Със самоличността на двама протагонисти, които бяха оставили един и същ човек с различни асоциации в различни самоти и които се опитваха да намерят реалното си място в напредващия съвсем бавно разказ и да останат там до края, но още по-важно: да разберат малко по-добре себе си и да се доверят… Вървяхме към Нишанташъ. Още веднъж исках да поставя Берти на място, което отговаряше на моите мечти и моите заблуди. Това бе моето чувство. Това бе моята игра и моята самота, която понасях охотно… След дълго мълчание той каза, за да ми сподели „новата“ си представа за Гордън: „Тоя тип май е станал таен агент… Имам предвид… Как да кажа…“. В такива моменти на безпомощност не можеше да говори свястно и беше направо забавен. Казах: „Но човекът каза «международни връзки». Какво повече искаш!“. Продължихме разходката. Струваше ми се, че се нуждаехме от нови думи и нови мечти. Във всеки случай затова предпочетохме поне веднъж да повървим малко повече и да мълчим, за да прикрием дадени чувства и да не говорим за света на другите. Още някое време вървяхме мълчешком, после той каза: „За какво ти говори, докато ме нямаше?“.

„За Марселина… Каза, че станала прекрасна жена“, казах. Той се усмихна. Усмивката му не изглеждаше тъжна или горчива, а по-скоро като усмивка на дете, което е издържало успешно изпита си и научава, че е получило много добра оценка. Познавах детето, спотаено зад тази усмивка.

Пролетите ми напомнят за раздели

От време на време чувствате, че човекът, който сте искали да бъдете или като когото сте искали да живеете, неминуемо бива отвлечен от някои мигове в разказ, от който никога не ще успеете да се освободите. Това са донякъде и миговете, в които за пореден път усещате, че въпреки всичките си мечти не можете да се спасите от себе си. Мълчите, не искате нищо друго, освен да мълчите. Мълчите… Тъй като има нещо, което сте скрили, така да се каже, били сте принудени да скриете някъде. Тук, предполагам, влизат моментите, които през самотното време на онази разходка ми показаха онова малко дете. Гордън ненапразно се появи в този разказ. Едно сътресение, една неочаквана среща бяха необходими, за да придадат нова окраска на нашите разходки… Беше слънчева априлска вечер, в която всички се настройваха, посвоему се събуждаха за нов сезон… Като че ли в такива вечери можехте да вдъхнете още веднъж мириса на летните вечери, които сякаш ви обещаваха съвсем други, много по-слънчеви дни в името на живота… Искате отново да последвате този аромат, съвсем бавно и тихо и без да съобщавате на никого… Понякога се питам защо в тези дни все още се надяваме, въпреки всичко, което сме преживели и оставили зад гърба си. Тогава се замислям и за повторение, за всички възможни повторения и ми хрумва, че сме пленници на някои кръговрати. Замислям се за фалшивите любови и за фалшивата сексуалност. Там има песни или блянове, които разрушават нещо у нас, вътре в нас. Какво е любовта? Кой е скритият човек, който в съвсем неочаквано време ви конфронтира с неочакваните фасети на вашата сексуалност? Полека-лека си спомням. Онази вечер бях в ситуация, в която исках да задам тези въпроси и на себе си, на човека, като какъвто полагах усилия да виждам себе си от години. Беше слънчева априлска вечер в Истанбул… По онова врече все още я нямаше, все още не бе предложена за потребление мечтата или по-точно: лъжата на име „Бодрум“[1]. Берти каза: „Това лято ми се иска да отида малко по-рано на Острова[2]… Казвам на Жулиет, имаме къща, дай да се насладим на хубавия въздух… Тя казва, татко много остаря, тази година непременно трябва да го вземем със себе си, но първо трябва още да се постопли. От друга страна, той обича спокойното време на острова… В момента всички сме без настроение… Нейсе, ще преодолеем и това… Виж, през два уикенда смятам да отскоча дотам, да поправя едно — друго и да се погрижа за градината… Това лято и ти ще дойдеш. Миналото лято изобщо не дойде… Вратата ни винаги е отворена, както знаеш. Просто ти казвам“.

„Ще дойда, ще дойда… Миналото лято беше различно, знаеш…“, казах. „Зная… Случилото се миналото лято натъжи всички ни…“, каза той. Онова лято измъчи всички ни… Онова лято отне на всички ни нещо, което нямаше да изживеем никога вече. Бяхме стигнали до точка, в която нямаше накъде повече да се рови, да се обсъжда, а само трябваше да се остави в асоциираното с няколко изречения… Забелязах, че Берти възприемаше моята угнетеност като истински, но безпомощен приятел. Но за разлика от чувствата, които пораждаха или можеха да породят тези факти, които достатъчно добре осъзнавахме — или пък не — за които си говорехме — или пък не — той беше склонен също като мен да не навлиза в „забранената зона“. Имаше граници, които щяхме да преодолеем едва с времето. Едва след години щяхме да съумеем да говорим за изстраданата си болка, както по-рано, когато бяхме черпили сила от други болки. И двамата знаехме това. Навярно го знаеше всеки, го усещаше всеки, който волно или неволно бе замесен в изживяното. Ненапразно бяхме понасяли тези взаимоотношения с техните малки надежди и малки битки. Нуждаехме се от това време, което нямаше да разберем без нанесените ни рани, времето, което един ден щеше да ни покаже колко важни са били някои докосвания. С други думи, нуждаехме се от време, за да пробудим в нас вярата в себе си. Дали в тази ситуация можехме да се осланяме на думите си, които описваха мястото ни в живота, които и ни сближаваха, и ни отдалечаваха от други? Отлично зная, че някъде по пътя изгубих думите на Берти… Сякаш тук се криеше липса, която не бе толкова лесно да опиша.

„Този сезон винаги ми напомня за раздели“, каза Берти по някое време тази вечер. Вървейки по съвместния ни път, той все се стараеше да уцели време, в което да поговори с мен за грижите си. Следвахме глас, който познавах много добре. Бях направил всичко възможно да се вслушам както трябва в този глас. Без съмнение за държанието ми си имаше причина. Да го слушам, да пораждам у него чувството, че го слушам, това от определен момент нататък стана за мен нещо много повече от съзнание за отговорност, превърна се в тайно удоволствие. Харесваше ми да играя ролята на мълчалив наблюдател, който сегиз-тогиз решаваше да се включи в играта. Определени болки се понасяха по-лесно, когато човек гледаше болките на друг. Всъщност това, което бях избрал, беше несъмнено коварство. Коварство, което понякога бях забелязвал и по други пътища… Ала в онези дни не можех другояче. В края на краищата всеки живееше на мястото, което бе заслужил.

„По това време се разделих както с Марселина, така и с Жинет… Дните бяха други, жените — също, но сезоните си приличаха“, добави Берти. Дните със сигурност са били други. Дали обаче жените наистина бяха толкова различни, както изглеждаше и както искаше да го представи? Дали жените, ако се вземеха под внимание тяхната женственост и значението, отдавано на тази тяхна женственост, бяха толкова различни, както мислеше и вярваше? Във вечерта на този разговор се домогвах до вниманието на „друга жена“, от която сега бавно се бях отдалечил, и „по-силно отпреди“ бях обзет от чувство на благоприличие. Беше жена, чиито контури не можех да видя и която се криеше зад „завеса“, за която бях убеден, че един ден ще видя, опозная и нея, и всички тези „забранени зони“. В онези дни бях замесен в друго бягство. Може би затова казах: „Но и Жулиет не е толкова зле…“, за да вземем на нашата разходка и жената, към която бяхме привързани по различен начин, с различни чувства, „нашата жена“. Тъй като един ден бе застанала на празното място, освободено, както току-що ми припомниха, от онези жени… Берти се засмя на тези думи и каза: „Тук си прав. Жулиет наистина е добра жена. Дължа й страшно много“. А когато продължи, отново се превърна в малкото момче, за което все ми се иска да разкажа: „Ела довечера у нас. Телефонирай на твоите хора и им кажи, че ще позакъснееш. Отдавна не излизаш, хората ти лазят по нервите. Зная, искаш час по-скоро да се завреш в стаята си и да не виждаш никого. Но, хайде, ела довечера и направи малко изключение за нас. Жулиет е приготвила артишок, тъкмо сега му е сезонът, ще видиш, че има и кюфтета с праз. Пътьом ще купим някакви предястия, малко колбаси, тарама хайвер… От Абант… Е, ако господинът има и други желания, ще изпълним и тях“. След това замълча за минута-две, за да продължи с друг глас, без опит да прикрие тъгата си: „И Жулиет толкова копнее за теб. Точно наскоро говорихме за теб. Тя каза: «Преди идваше често, все повтаряше, че е възхитен от мен… Още не сме умрели, кажи на този глупчо, че приятелството ни не е нещо малоценно! Ако иска да ми стане любовник, нека да се държи подобаващо». Сърди ти се, да ти е ясно“.

Казвайки това, вече не бе малкото момче, а нещо средно между малкото момче и мъжа, който не намираше мястото си. Беше протагонистът на онзи разказ… С поканата си явно искаше да ме заведе отново на специалното място, което тримата бяхме открили, при топлината, с която известно време бяха изпълнени нашите взаимоотношения. В тази ситуация Жулиет естествено трябваше да поеме „ключовата роля“. Думите бяха отишли на място. Като имах предвид какво бяхме преживели там, трябваше да приема, че той знаеше най-добре коя покана бе редна. Отдавна бе прекрачил известни граници, въпреки всичките ни бягства и потайности. Времето, което бяхме преживели, вероятно би предизвикало раздразнение и ревност у мнозина. Това време бе скътало в нас нещо далеч отвъд любовта, което все още не можех да назова, за което все още нямах кураж. Нещо, което — в името на любовта — заслужава специален, съвсем друг размисъл и което изясни поне на мен моите граници, нашите граници… В една от тези вечери, които прекарвахме заедно, с всичките ни липси, с нашите мечти, с нашите разочарования от други и дори от нас самите, разказаният от мен детски спомен ги разсмя, както и трогна. Имах влакче, което доста приличаше на истинско. С това влакче ставаха големи злополуки, когато падаше от моста, който бях конструирал между две табуретки. Във влака седеше малко дете с майка си, които пътуваха за някъде. При злополуките загиваше ту детето, ту майката… Освен това къщата ни имаше голяма градина… Там пълнех коритото на чешмата и се опитвах да пусна влакчето си да плава по „малкото езеро“ или наблюдавах как вследствие друга злополука вагоните потъваха във водата заедно с пътниците. По време на тези игри бях съвсем сам… Добре помнех някои подробности, но не и къде се беше дянало това влакче. Един ден изчезна безвъзвратно от живота ми.

След като чу това, Жулиет дойде при мен с нежността на по-голяма сестра, същевременно обаче седна изключително женствено в скута ми, обви ръце около врата ми и прошепна в ухото ми, но така умело, че думите се чуха: „Ти си страхотен! Отвлечи ме! Ще отида с теб, където пожелаеш. Ще намерим влакчето, ще видиш. Ще се качим в него и ще офейкаме. Така ще ме избавиш и от този живот“.

„О, не, недей!… Или добре, все ми е едно, давай! Тогава ще се отърва от тази жена! Но теб все още те обичам, братче! Не се поддавай; по-добре се откажи от тази страст! Тази жена не е каквато изглежда, ще те умори, разбираш ли?“, така реагира Берти на думите й. Такива малки „еротични“ игри, импровизирани сцени, си устройвахме доста пъти в онзи дом. Ролите бяха повече или по-малко уточнени. Жулиет беше винаги готова да напусне мъжа си, жена, която тутакси се хвърляше в прегръдките на онзи, който й обещаеше приключение. Берти пък беше равнодушният, фрустриран съпруг, който правеше всичко, за да се отърве от жена си. Малката игра безспорно имаше и еротична страна. Тъй като извън изживяното или уж преживяното, което искаше да покаже, според мен съдържаше и малко послание. Можехме да прекрачим онези граници. Можехме да направим очакваните крачки един към друг, ако го бяхме сметнали за необходимо. Може би затова в общия ни смях винаги се долавяше известна тъга, кой знае. Повече отколкото на преживяванията си и на това, което искахме да покажем един на друг, се опитвахме да вярваме на самите себе си. Най-вече аз се нуждаех от това, защото за пореден път не схващах напълно смисъла на ролята си в играта и се опитвах да се подхранвам с мечти. В тази част от играта онази вечер Жулиет бе отишла при Берти. Тя се обърна към мен и се притисна плътно към тялото на мъжа си, когото както знаех, много обичаше, и каза: „Виж, затова обичам толкова този тип! Защото е толкова глупав, че не ме обича и не ме цени! Такива са жените, момчето ми. С времето и ти ще го разбереш“. Такива бяха тези сцени. Неизменно завършваха с изразяване на „гледна точка“.

Сега съм много далеч от тези картини, на съвсем други места, където ме е повикал разказът. Местата, които трябва да видя и открия, ще ми позволят да разбера по-добре местата, от които трябваше да се отдалеча. Тъй като някои фрагменти можеха да се напаснат, да се сглобят правилно само от разстояние. Имаше например времена, в които вярвах, че Жулиет е права, в които исках да го вярвам. Във времената, в които разбирах малко по-добре защо Берти имаше нужда от тези дълги разходки, прекарвах самотни нощи, изпълнени с разкаяние, за които не мога да разкажа на никого. Това бяха в пълния смисъл на думата времената, които бях заслужил, които исках да усетя като заслужени с цялото си същество. Новите места ми позволиха да видя и неща, които не бях доловил в онези дни. Каквото ми бяха показали, поискали да покажат с малката игра Берти и Жулиет, се намираше в реалност без думи, в тяхната реалност… С тях бях споделял различни тайни в различни времена. И тези тайни имаха потайни герои, които с течение на годините бяха създали у мен неочаквани разкази. С други думи, тайните, които те бяха споделяли с мен в различни времена, бяха предназначени за други времена. Те го знаеха. Това, което не знаеха, или по-точно — каквото предпочитаха да не знаят, не искаха да научат, бяха подробности и вероятно, че споделяните чувства ги показваха така голи в онова огледало. Бяха ме вместили в кътче от живота си като човек, умеещ да слуша и да пази тайни. Странно защо всички други членове на семейството бяха избрали същия подход. Бях принуден, доколкото мога, да се науча, като докоснат от „съдбовен“ герой, да нося тази роля, чрез която от време на време ме асоциираха и с други романи, да напиша тази повест и да я разкажа на някого.

Така че поканата на Берти да гостувам в дома му след всичко случило се бе изпълнена с много специално значение. Не биваше да губим това, което бяхме изживели. Затова Жулиет предвид онези „забрани“ търсеше друго място за своята женственост. Фактите бяха фактите, които си шепнехме взаимно с различен глас, които се опитвахме да направим доловими. Жулиет също като мен положително си бе изяснила по-добре значението на това очакване. За онази вечер очаквах от нея контурите на жена, която се „опитваше да забрави“. Тези контури много й отиваха, най-вече защото беше бивша актриса.

„Дадено, само че непременно трябва да купим отнякъде цветя. Жулиет обича цветя“, казах. А той каза: „Готово. Наблизо има цветарски магазин“. И отново както го изискваше разказът, след няколко крачки видяхме цветарски магазин. И отново както го изискваше разказът, купих букет шибой, отчитайки, че може да съм се заблудил и да греша. След цялото това време исках да се отбия в този дом с аромат, който обичах.

Направихме няколко крачки и Берти каза: „Нора си тръгна“. В гласа му се долавяше треперене, вълнение на човек, който след вътрешен конфликт, пълен със страхове, най-сетне може да каже нещо, което отдавна е искал да сподели, но някак си не е могъл да изрече. Заби поглед в земята… Сякаш търсеше някаква вина в себе си. Нещо се беше провалило. Опитваше се да разбере къде е той в грешката. Беше от хората, които посвоему се опитваха да намерят мястото на лоша новина, неволно донесена от тях на любим човек. „Откога се каня да ти кажа… Жулиет много се разстрои, каза много тежки думи и чу много тежки думи. Внушава си, че всичко, което е направила за дъщеря си, е било напразно. И тя си има слабости като майка… Опитах се да обясня, че всичко, което сме направили за Нора, сме го направили на първо място за себе си. Казах й: «Нора постъпи като теб, избра да води свой живот, само че по друг начин; двете всъщност сте еднакви». Тя не пожела да го приеме. Рози много плака… Малката беше отчаяна… Знаеш, винаги е била отчаяна… Извика: «Стига толкова. Не се наранявайте така. Та нали не се разделяте!». Гласът й обаче беше твърде слаб… Довечера е у годеника си. Изглежда щастлива. Момчето не ми харесва кой знае колко, но какво да правим, станалото станало… Късмет… Татко е на същото мнение. Само че и той казва: «Недей, срещу съдбата не се рита, всичко ще се оправи с времето». Нали го познаваш. И Жулиет усеща тревога от нещо, което не може да определи. Но мен ако питаш, не си блъска главата много дълго над проблема, даже не и колкото се полага всъщност. И бездруго винаги е предпочитала Нора. А отгоре на това никога не е смятала за нужно да го крие. По тази причина много обичам Рози. Проблемът ми обаче е, че май не мога да проявя любовта си както трябва. Опитах се да поговоря с нея и казах: «Ако имаш грижи, кажи ми, дъще. Кой каквото и да разправя, на твоя страна съм». Тя отговори: «Мили татко, добре съм. Не се безпокой за мен». И тя трасира собствения си път… Както виждаш, довечера сме сами. Тримата заедно… Както преди… Както в хубавите стари дни“. Както в хубавите стари дни… Дали тези думи бяха от един от незабравимите ни шлагери, който ни внушаваше тези илюзорни картини? Както в хубавите стари дни… А и двамата знаехме, че след това, което преживяхме, което бяхме принудени да преживеем, нито едно чувство вече нямаше и не можеше да бъде изживяно „както преди“. Никой разговор, никоя дума, никой поглед, никое докосване вече нямаше да бъде както преди… Никоя нощ, никое разсъмване, никоя лятна вечер вече нямаше да бъде както преди…

Минахме покрай кино „Конак“ и погледнахме филмовите афиши, но навярно от друг ъгъл. Даваха френски филм със заглавие „Плесницата“. За пръв път чух името на Изабел Аджани във връзка с този филм. Филмът представя проблемите на млада девойка, която живее с баща си и с всеки изминал ден открива малко по малко своята женственост. В този период младите никога не срещат разбиране от родителите си… Филмът се запечата в паметта ми със сцената, в която бащата зашлевява дъщеря си. Това сякаш е моментът, в който те след много дълго време неочаквано се срещат наново, докосват се един друг. Бащата на Аджани играеше Лино Вентура. Берти беше страстен киноман. По това приличаше на леля си. Не правеше разлика между добри и лоши филми, а се стараеше да не пропуска нито един филм, прожектиран „наоколо“. Киното, което бе част от живота му, означаваше за него повече от филмите. Танте Тилда също бе вървяла по този път, през този свят… Учудвах се и малко съжалявах, че макар да знаеха за това сходство, така и не бяха решили да споделят този свят помежду си. Кой знае, може би всеки се боеше от мечтите на другия или искаха да избягат от тях, въпреки всички възможности. Или се бояха от мечтите на другия, или знаеха, че техните мечти се различаваха по картините и по това, което изживяваха и усещаха там, така че не можеха да ги споделят с никого, а трябваше все така да ги съчиняват сами, в собствения си свят, в собствената си защитена зона. И ние като че ли бяхме изживели тази самота, тази доброволна изолация по отношение на филмовите си приключения. В същия момент погледнахме киноплаката, но от различни ъгли. Точно тогава Берти възкликна: „Боже мой! Кой знае как ли е сега?“. И тъй като не разбрах въпроса, се постара да засили смайването ми, като каза: „Досега не съм ти казвал… Но днес трябва да го научиш… Лино Вентура ми е далечен роднина“. Зарадва се, че ме вижда изненадан, и пак се усмихна като пакостник. Усмивката допускаше както интерпретацията „Само се пошегувах!“, така и „Вярваш или не, това е истината!“. Дали това бе една от „семейните тайни“, в които не бях посветен? Тоест, с други думи, дали по време на това мистериозно пътешествие мечтите отново възкръсваха в някои животи? Берти така и не ми отговори на този въпрос. Веднъж и на мен ми се прииска да го въвлека в малка игра. В нея Берти трябваше да се наслаждава на питието си на балкона на къща с изглед към Босфора, в компанията на привлекателна жена, писателка, с която бях дръзнал да обсъждам индиректно този разказ, в познатата атмосфера, създадена от една много красива песен. По-късно тази игра трябваше да намери отражение в един аспект на нашите дълги разходки… Ала не само аз разигравах тези игри, тези малки шеги… Той също си играеше с мен. Едва години по-късно проумях тази игра. Години по-късно… След като се бях научил да разбирам по-добре скритото значение на някои изречения… Във времена, когато се осмелявах да отдавам повече внимание на обратната страна на някои думи.

Когато прочетох във вестника за смъртта на Лино Вентура, позвъних на Берти да му изкажа съболезнованията си. Вече не се срещахме и не се нуждаехме от дългите разходки. Бяхме се озовали в други времена, въпреки всички усилия и възможните сходства бяхме на други места. Сякаш бяхме решили вече да не чуваме гласовете си, да не се чуваме един друг, освен при случайни срещи и един-два телефонни разговора. Когато му позвъних, се опитахме да продължим взаимоотношенията си от тази точка… След съболезнованията ми той първо замълча за минута-две, после се засмя тихо и каза: „Я, стига, и бездруго не го бях срещал от години, не се виждахме“. Играта неочаквано бе намерила мястото си. Когато долових този нюанс на „шега“ във взаимоотношенията ни, изживях един от най-топлите моменти. Сега ми се иска повече от всякога да вярвам, че в този телефонен разговор споделихме това чувство, заради безкрайно далечните минали дни.

Това, което обаче наистина остана от онази вечер, според мен не бе нито тайното идентифициране на Берти с Лино Вентура въз основа на собствените му преживявания в онези дни, нито общото чувство, вероятно породено от малката игра. Когато си припомням картината на онази вечер, се сещам по-скоро за киното, което изгубих. Това кино с неговите широки стълби и барелефни стени живее в паметта на мнозина. Името на киното беше „Конак“… Тогава още не беше съборено… Тогава на няколко крачки от него още се намираше книжарницата за чуждестранна литература… Зная: всичко това, историята за ставащите чужди, съборени сгради на улиците, които се променят безвъзвратно с течение на времето, спада към познатите банални истории, които откриваме на всички езици навсякъде по света. И все пак човек не може да приеме толкова лесно, че нещо ценно, към което е бил много дълбоко привързан, е изтръгнато от живота му. За да се научим да живеем със смъртта, трябва да се научим да умираме… Може би затова често виждам пред очите си детето, което се страхува да не изгуби играчките си.

Когато стигнахме до книжарницата, Берти каза: „Наскоро прочетох един разказ“. Разгледахме новоизлезлите книги на витрината, респективно тези, които ни се сториха нови. Берти изпитваше голямо удоволствие да ходи от време на време в книжарницата и да си купува английски вестник, а което бе по-важно: да отнася тези вестници вкъщи, сякаш изпълнявайки малък ритуал. Чувството да отнасяш купеното вкъщи беше хубаво, така да се каже, повод за малка гордост. Както си спомням, тогава казваше, че предпочитал „Гардиън“. Дали за това предпочитание си имаше специална причина, която не искаше да посочи? Не зная. Което зная, е, че никога не четеше купеното. Най-важното за него в този момент навярно бе да демонстрира, да може да демонстрира нещо. Да демонстрира нещо, за да си разкаже още веднъж какво не иска да изгуби, за да повярва на това, което разказва… Дали по тази причина искаше да сподели с мен разказа, който каза, че е прочел? Може би.

— Наскоро прочетох един разказ — каза Берти. — Героят в разказа има в Париж бразилска любовница, с която се е запознал по време на следването си. Жената е семейна. Както изглежда, двамата много се обичат. Помежду им има силна връзка. Един ден обаче са принудени да се върнат в страните си. Мъжът трябва да замине за Истанбул, а жената за Рио. Дълго си пишат писма. По-късно спират. Ето че животът ги е захвърлил на различни места. Години по-късно мъжът вижда любовницата си насън и се опитва да обясни на нея и другите колко тъгува, задето не може да отиде в Рио. Да не отиде в Рио, да не отиде в този град, е равносилно на това да не може да отиде при любовницата си. По-късно той прави паралел между преживяното от него и старата му леля, която цял живот не е напускала Истанбул и е обсебена от мечтата за един непознат, невидян Париж, и смята, че пропиляваме годините си в мечти за градове, в които никога не сме заминавали и няма да заминем. Да, в тези градове са нашите неизживени животи, нашите неизживени любови… Според мен малко разпиляна история, на която са убягнали някои детайли. На места авторът прекалява с употребата на „и“. Но, мен ако питаш, въпреки всичко си заслужава да се прочете. Разказът е вкъщи, прочети го, когато имаш време, ще видиш, един ден ще ти бъде от полза. Както може би предполагаш, беше интересно откритие за мен. Колко си приличат някои животи… М-да… Така е… — приключи Берти. Докато говореше за разказа, изглеждаше леко объркан и уморен. Не беше нужно да размишлявам дълго, за да разбера, че моментното му състояние нямаше нищо общо със сезоните, които просто се повтаряха и които за добро или за зло бяхме принудени да преживяваме.

„Ще го прочета, добре… Ако не у вас, то вкъщи, ще намеря време за четене, обещавам“, казах… След като го казах, той ме поглади приятелски по гърба. Усмихна се. В усмивката си сякаш криеше малък триумф, друг аспект на тази „шега“. Причината за тази усмивка нямаше да разбера години наред…

В деликатесния магазин, освен две бутилки вино купихме малко италиански шпеков салам, малко шунка, малко сушена скумрия, сирене грюйер и няколко сарми с лозови листа. Към всичко това би подхождала и лакерда. Само че търговецът каза: „Няма вече от хубавата, не мога да ви продам лакерда, господин Берти“. Това беше прословутият стар номер, който и другаде се играеше спрямо специални клиенти. Мнозина обичаха да играят тази игра, или още по-важно: да я разиграват пред някого. Да те сметнат за важен, на всяка цена да изпиташ чувството, че те смятат за важен — дребна потребност — означаваше неочаквано да изживееш нещо друго. Берти безспорно съзнаваше безсмислието на играта. И все пак му харесваше да се отнасят така с него…

[1] Малко по-късно станалият изключително популярен сред артистичните и снобските среди курорт и древен град на южното Егейско крайбрежие. — Б.р. ↑

[2] Има се предвид най-големият от Принцовите острови до Истанбул в Мраморно море. — Б.р. ↑

Била септемврийска утрин

Когато наближихме къщата, се заговорихме още веднъж за артишока, който Жулиет бе сготвила в зехтин. Очакваше ни превъзходно предястие, както винаги овкусено умерено с лимон и захар. Това можеше да бъде многозначителна подробност за „ново начало“. Имаше обаче и една забележителна дреболия, която най-малкото не биваше да се пропусне. Чрез коментарите си Берти искаше да насочи вниманието ми към един факт. Беше времето на Песах. В дома му нямаше хляб. В тези дни в дома му и досега не се купуваше хляб. Бях може би малко разочарован, но поне за една вечер трябваше да спазя условията… Това без съмнение бе деликатен намек, съдържащ се още в онова, което бе казал в определена фаза от нашата разходка. В действителност обаче тези думи не само подготвяха за дадени обстоятелства, но и даваха индикации за погледа му върху живота и върху Жулиет. Тези думи сякаш показваха малко по-ясно какви крачки се правеха или не и по отношение на кого в жилището в Нишанташъ. Индикациите бяха скрити между редовете. Значението, което Берти отдаваше на Песах, или начинът, по който беше бетонирал този празник в живота си, например издаваше нещо за неговата позиция. Той често критикуваше онези, които бяха строго обвързани с религията, и казваше, че тази обвързаност била една от най-големите пречки по пътя на прогреса. Не спазваше забраните за храна на „вярата“. Обичаше свински котлети и му доставяше голямо удоволствие да ходи в ресторанти, където се сервираше алкохол, и да се спречква с майка си, която цял живот не бе хапвала морски животни с черупки, казвайки: „Tu ne komes estos ğuazanos, por ke no te lo tienez visto en la kaza del baba!“ — „Не ядеш тези бръмбари, защото не е било прието в бащината ти къща!“. В тези моменти бе единен с баща си и двамата бяха същевременно „съучастници във вината“. Беше комично, но и малко печално, че този бе от редките случаи, в които баща и син бяха близки. В очите на Берти забраната за ядене на хляб в дните на Песах не важеше за обяда на работното място. Домът беше едно, а навън — друго. Вкъщи традицията — така или иначе, повече или по-малко, точно или погрешно — трябваше да просъществува при всички положения. Беше и един от тези, които ходеха в синагогата само в дните на скръб или на радост, от сватба на сватба или от погребение на погребение. В тези случаи обаче изпитваше безусловно чувство на дълг да съблюдава всички предписания на тържеството, започвайки от дрехите. По-точно казано, нямаше друг начин, освен да изпитва чувство на дълг. В тази връзка беше важен и погледът на другите. На Йом Кипур постеше, а привечер, в часовете преди края на поста обикновено ходеше в синагогата, за да се почувства още по-добре. Няколко пъти беше изразил възхищението си от звука на шофара. Дали гласът на шофара възвестяваше не само, че денят преваляше и всеки можеше да прекрати поста у дома с най-близките си, със своето семейство, но и че съгласно смисъла на празника всички грехове бяха опростени? Не беше лесно да поискаш отговор на този въпрос от някого, който бе изгубил своята вяра някъде в живота си. Все пак столетия наред бяха живели в различни климатични зони и различни страни. Този звук се бе разпространил в различни езикови светове, принудително бе понасял проклятието на Вавилонската кула — ала бе обединявал хората, изповядващи „единия Бог“, във всичко, изживявано от тях, през вековете в едно и също чувство, в една и съща надежда. Вярващите бяха крачили напред по този път и щяха все така да крачат по този път. Когато мислеше ентусиазирано за всички тези факти, Берти естествено не беше сам. Дали това го правеше щастлив, усещането за обща история в общността? На този въпрос той можеше да отговори съвсем лесно и просто с „да“. „Не съм вярващ, но спазвам традициите. Да съхранявам традициите и да виждам как те се спазват, ми дава покой.“ Това звучеше като отговор на човек, разрешил някои житейски въпроси. Може би Берти бе избрал този път, защото искаше да избегне други битки. За пореден път трябваше да се запази картината. Да, важното бе да се запази картината, поне това… Това изречение никога нямаше да загуби своята актуалност за хората от неговия сорт. Доколко обаче бе правилно видимото, това, което искаше да покаже; доколко то даваше представа за него? На този въпрос не отговори или не се опита да отговори никой от онези, които допринесоха за построяването на изкуственото скривалище за „онези дни“. Онези дни, а и бъдещите дни щяха да прекарат там по този начин… Мълчанието имаше глас; немотата между мъжете означаваше друга форма на говорене. Никой не бе задал този въпрос на Берти, никой не се бе опитал да го зададе. Зная, че Берти и мнозина, които живееха като него, също бяха избрали от цялото си сърце да останат „вътре в тази картина“, за да се спасят от различни сенки, които непрестанно ги преследваха. Какво в тази връзка бе значението на „сърцето“ — това би следвало да се опитаме още веднъж да разберем, най-вече да обясним. Ала както и в други случаи, за да пожелаем, наистина да пожелаем това, трябваше да се научим да не бягаме от някои наши мечти. В противен случай за другите, които никога нямаше да зададат подобен въпрос, оставаше само прост, защитен външен образ, който с ясните си очертания да доказва, че всичко е наред. Налагаха му да бъде човек, когото познаваха всички, който можеше да съществува, да диша в онзи живот… Изискваха определен човек и той отговаряше на това изискване, за да му позволят да остане под онзи чадър… Споразумението си имаше цена… Това търсене на забравата щеше да роди в подходящото време голям разказ. Беше времето на безмълвно предателство. Време на малко предателство, което другите не забелязваха, което човек изживяваше сам… Най-много обичах Берти по времето, когато забеляза предателството, по-скоро, когато вярвах, че го е забелязал, в тези моменти на мълчание. Той обаче така и не узна, че го обичах заради тази черта, която се стараеше да скрие, по-точно: заради това разочарование. Водех с него разговор, който не се състоеше от думи и който днес продължава с други думи. Навярно затова не ни беше възможно наистина да изоставим един друг…

И така, дали Берти играеше онзи човек, „своя човек“, не само човека, когото очакваха от него, но и разиграваше една лъжа? Никога не ми е било лесно да отговоря на този въпрос. Това е периметър, в който лъжа и истина не са ясно разграничени. Кое бе истинско и кое лъжливо — това не можехте да знаете, ако не бяхте дръзнали да живеете определени животи… Кое бе истинско и кое лъжливо — това не можехте да знаете. Не можехте да знаете какво е смелост и какво означава да си смел… Тук не бяха важни обвързаността или необвързаността с традицията. Мнозина съумяваха и да живеят с тази обвързаност, с тези последствия. Проблемът, същинският проблем бе, че докато играеше тази игра, желаеше да я играе с другите, Берти така и не повярва истински в чувството, в което се преструваше, че вярва. Изглежда, дори той самият не беше наясно с този факт. Един от най-лесните пътища да се скриеш в този живот бе да останеш обвързан, да се правиш, че си обвързан с традициите. Както мнозина, избрали тази игра, и той оставаше зрител, а според мен донякъде и зрител на своя живот. Зрител на своя живот и на самия себе си… Дали Берти бе изпитвал това чувство и по пътя, водещ към брака с Жулиет? Честно казано, никога не бях пожелал да погледна от този аспект на връзката между тези двама души, които толкова обичах и с които ме свързваха различни надежди за моя живот. Тъй като един ден, когато моят глас щеше да се чуе с моя разказ, нашия разказ, те не биваше да изглеждат като хора, непрекрачили границите на моите мечти, моите безизходици, с това, което бяха изживели и избрали да изживеят във връзката си. На тях дължах възможността да бродя из друго време. Ала това, което изживях с тях в онези дни, ме накара волю-неволю да задам този въпрос.

Освен това, което видях, успях да видя, имаше и някои спомени. Връзката им бе започнала с обикновено, обичайно запознанство. Техен общ приятел уредил „срещата“. Беше приятел, който бе оставил незабравими, незаличими следи у мнозина и чиято история един ден щях да науча от Жулиет. Онази нощ отишли в „Реянс“ и разговаряли за историята на белогвардейците[1] в Истанбул, за руска литература, доколкото я познавали и били чели, за руска музика, доколкото я били слушали, и за комунизма, доколкото го били обсъждали. Берти разказал за Кеймбридж, а Жулиет — малко за работата си в театъра. После отишли с такси в „Кервансарай“[2]. Приказвали си за облекло, за времена, когато пиенето доставяло удоволствие, за естествеността и за местата, които им се искало да видят. Открили, че Крит е една от общите им малки мечти. Колко близо било все пак отдалеченото… Това бил първият момент, в който наистина се посближили. Тази нощ той изпратил Жулиет до дома й в Шишли. Валял дъжд. Те вървели пеша. Докато в късна нощ крачели по пътя за там, тялото на Жулиет няколко пъти се допряло до Берти… Едва години по-късно събрали кураж да си кажат, че не били забравили този допир. В дните, последвали тази първа нощ, се разхождали на различни места в Истанбул. В друг ден, когато тръгнали с велосипедите си на „голям излет“ из Бююкада, в друг незабравим миг Берти направил предложение на Жулиет. Било няколко месеца след вечерята в „Реянс“. Жулиет и бездруго очаквала това предложение. Моментът бил избран безпогрешно в истинския смисъл на думата, като се има предвид натискът, започнал постепенно от страна на семействата. Един ден щях да разбера това още по-добре. Най-големия натиск относно вземане на решението упражнявала мадам Роза, която най-много вярвала, искала да вярва във връзката. Когато синът й се връщал от тези разходки, мадам Роза често го чакала и го карала да разказва „горещите“ новини. Седели, пиели кафе и си говорели за живота, за техния живот, като се опитвали да забравят взаимното отчуждение. С различни думи мадам Роза неизменно повтаряла един и същ призив. Берти така и не забравил една реплика от разговорите в онези дни: „Ez una iijka Cudya i de buena famiya. No cuez kon eya. Kazate i vate a tu repozo“. — „Тя е еврейка от добро семейство. Не си играй с нея. Ожени се и ще си спокоен.“ Дали в тази реплика се криел гневът, който тя подхранвала, поддържала жив, или нежност, която никога не изрекла? Бих могъл да се опитам да дам отговор на този въпрос, отчитащ двете вероятности. И все пак вярвам, че въпреки всичките си малки тихи протести Берти е възприел думите на майка си като израз на топло, сърдечно чувство. Трябва да проявя респект към неговото решение. Тази позиция неволно ме конфронтира с някои нелепости. Чувството на всеки човек, за когото искам да разкажа, е по-важно от някои дефекти в конструкцията на моя разказ. Същинската отговорност е във възможността да се разкаже за тези чувства. А нима мадам Роза не беше се проявявала винаги като майка, която при всеки проблем в семейството се държеше всеотдайно с всичките си деца, вярвайки до последно в своите ценности, борейки се с все сили за своите истини? Като жена, получаваща идентичността си от майчината роля? Години по-късно, когато Рози, любимата му дъщеря, се омъжи, Берти съумя да дефинира малко по-добре това чувство и според мен да му отреди място в живота си. Животът щеше да му изиграе още една малка шега. В онези дни той преживя една от редките срещи с онзи човек, онзи Берти, от когото бягаше, все искаше да избяга. Днес виждам много по-ясно човека, когото той искаше да отнесе „там“. Днес мога да разбера и причините защо тогава не можех да тръгна към него. Решенията раждаха определени необходимости, респективно неотменни традиции. Вярвам, че така е било и в дните, когато Жулиет и Берти с цялото си същество искали да почувстват как вървят към нов живот. По думите на Берти това били времената, в които „онези, които всъщност заслужавали главната роля, приели да бъдат мълчаливи зрители“. За пореден път някой отнел ролята на друг. Този път обаче грешката явно била на онзи, който позволил да му отнемат ролята, на тези, които позволили да им отнемат ролите. За да споделя това, което Берти тогава изживял на тази сцена, няма нужда да правя големи коментари. Познавах историята. Познавах зрителите и онези, които бяха позволили да им отнемат ролите. Лицата на зрителите носеха тайни, които не са толкова лесни за разказване. Пазарлъците за чеиза, наречен „dota“, се провели една съботна вечер у семейството на Жулиет. Докато пиели кафе и водели обичайния разговор, бащата на Жулиет направил своето предложение. Както разказваше мадам Роза, мосю Жак не прекъснал разговора, а отговорил. „Be-siman tov! Да се надяваме на най-доброто! Главното е, че се запознахме… Децата са взели решение.“ Това по всяка вероятност било малка победа за него или повод да забрави своите поражения… Особено като се замислел на кои места били Олга и Джери… Малка победа или повод да забрави своите поражения… Задето показал поне на няколко души, че имал семейство и можел да бъде щедър баща, който не държал на „дребни сметки“. Малката староеврейска дума, употребявана обикновено в такива ситуации от онези, които във всички страни на света, в различни езикови светове съвсем бавно, тихо и потайно се хранели от тази артерия, от хора, които гледали към бъдещето на децата си с малко надежда и малко упование в Бог, запазвали гордостта си от това, че все някак били проправили и извървели своя път. Същевременно било изразено желание за мъжки потомък. След тази малка церемония Жулиет почерпила гостите с шоколадови бонбони с ликьор от сребърната бонбониера, която Берти донесъл за вечерта. Сребърната бонбониера била донесена от „дома“, от „семейството“. Бонбоните били от Байлан.

Годеничеството не продължило дълго. Мадам Роза разказа за сватбата на своите деца, без да пропусне подробностите, направили впечатление само на малцина. Беше септемврийска вечер, която напомняше за онези романи или за стари приказки. Навън валеше като из ведро. Седяхме в дневната. Тя поиска да пусна радиото. След няколко минути щеше да започне „Часът на музиката“. Мадам Роза много обичаше турската класическа музика. Нора беше в салона, имаше урок по пиано. Дали в салона се свиреше полонеза на Шопен?… Полонеза на Шопен… Спомням си. Така беше, така беше със сигурност… Щях отново да се приближа към тази сцена на едно място от дългия си разказ. Нали всичко изживяно бе тиха и безшумна подготовка за това, което предстоеше, можеше да бъде изживяно… Мадам Роза в дневната не чуваше тази мелодия. В онези дни у нея витаеше мелодия, която никой от нас не можеше да чуе. Беше една от последните й вечери с нас, „сред нас“… По радиото всеки момент щеше да започне „Часът на музиката“. Нейната мелодия, нейната оставена някъде мелодия естествено бе друга мелодия… Мадам Роза каза: „Няма да доживея до следващия септември. Този септември е последният“. Изчака малко, после с лека болезнена усмивка заразказва за по-раншен дъждовен септември, друг септември, сякаш от далечна приказка… Било неделя… Септемврийска утрин. По случай сватбеното тържество на Берти и Жулиет, нейните деца, в синагогата Зюлфарис присъствал всеки, както бил тогавашният обичай, в шикозно облекло, развълнуван и щастлив. Според традицията булката влязла в синагогата по дясното стълбище и след церемонията направила крачката към „новия живот“, като се спуснала по стълбите отляво. Всеки трябвало да се опита да излезе, да върви от „правилната“ страна. Онази картина сега възкресявам със собствените си щрихи. Онази картина, която се бяхме опитали да съхраним между нашите картини, нашите линии, сега също ще скрия някъде… Била дъждовна септемврийска утрин… Във всички разкази винаги вали дъжд, за да е скръбно…

[1] Прокудени от болшевиките, главно руски военни и техни близки по време на Гражданската война (1918–1920) в Русия. — Б.р. ↑

[2] Нощен клуб на площад „Таксим“. — Б.р. ↑

Кого сте довели на сватбената трапеза?

Онази вечер или на сутринта, в която ме отведе тя, се спотайваше звук, с който дъждовете щяха да направят още по-многозначителна историята, която беше у мен. Сватбеният ден на Жулиет и Берти, по-точно подробностите, за които си спомням, оставиха у мен следите от друга игра, незавършен разказ, който можеше да се превърне в тази игра. Тези следи все още могат да ме отведат при някои отдалечени лица…

След церемонията отишли в дома на мосю Жак в Шишли, където за близките роднини и най-тесния приятелски кръг бил даден празничен обяд, отговарящ на „богатството на живота“. Присъстващите не забравили толкова лесно доставените от ресторант „Фачьо“ ястия, защото те били приготвени с голямо старание от готвачите Никос и Танаш и сервирани от двама опитни келнери, които си познавали занаята. Панайот, собственикът на ресторанта, направил всичко по силите си, за да превърне празничния обяд в перфектен. Тъй като мосю Жак не само принадлежал към най-високо ценените му гости, но и бил добър приятел, на когото, ако можел така да се изрази, можел да разчита и в лоши дни. Навярно имали някаква малка обща тайна. Малка тайна, която така и не узнахме и никога не ще узнаем… Това спадаше към позицията на мосю Жак, която по неговия житейски път го бе превърнала в мосю Жак. Такива моменти, такива времена имаше и във взаимоотношенията с чичо Киркор, Мухитин бей и Никос. Тайните бяха техни тайни, трябваше да си останат техни тайни. Ние се задоволявахме с това да знаем, че Панайот се чувстваше задължен лично на мосю Жак за нещо. Да, малките тайни трябваше да си останат малки тайни…

Майката на Жулиет, която знаела, че сред гостите на празничната трапеза ще бъдат и нейните враждуващи братя и сестри, била доста изнервена в началото, в дните на подготовката и особено на излизане от синагогата. Мадам Роза обаче се погрижила достатъчно добре за ситуацията и посредством схемата на местата съумяла да събере на една маса всички скарани братя и сестри. За пореден път един проблем бил обявен за разрешен, бил поставен на съответното място в живота. Това била може би друга форма на опит да забравиш, да отложиш и да избягаш от себе си… Това, което се случило там онази сутрин, трябвало да се случи още по-рано както по отношение на нея самата, така и по отношение на другите. „Днес е денят на нашето обединение — казала, когато поканила гостите на трапезата. — Сега ще седнем, като се редуваме: един от нашето семейство и един от вашето семейство.“ Резултатът, постигнат с това „аранжиране“, моментално й придал статуса на „господарка на дома“, която възхитила всички. Ледът се разчупил. Всеки можел да види другия с други очи. Така поне изглеждало. Онази сутрин тази картина била нарисувана с няколко думи. Тази сутрин картината неочаквано скрила донесеното от други сутрини. Другите сутрини означавали други места, а другите места означавали други хора. Но в крайна сметка подобни картини, картини, възникнали от такива думи, били изживявани винаги в такива моменти, в крайна сметка искали да бъдат изживявани така…

Мадам Роза формулирала своя призив на шпаньолски и с това поела малък риск. Можела да изрече мислите си и на френски. Така не би се изложила на риск въз основа на шпаньолския да бъде оценена погрешно като прост човек, донякъде спадащ към долната класа, от толкова много хора, които навярно говорели френски, а по-скоро би спечелила уважение. Тя обаче се доверила на своя инстинкт, който й казал, че за такъв призив шпаньолският звучал по-сърдечно и по-непосредствено. Също така не било ясно кой знаел френски и кой не. Нещо повече: гостите задължително трябвало да усетят тази сърдечност и непосредственост. Всичко това се случило в момент, който не изисквал подготовка, понеже бил унаследен от други преживявания и други събирания. Този момент бил като неопределено, безшумно докосване на неочаквано място…

Заради такова неопределено, безшумно докосване човек може би трябва да е скрил дадени спомени далеч по-рано на неочаквано място в миналото, в скъпоценно кътче… Че мадам Роза е взела под внимание този детайл, не ме изненадва. Според мен тя имаше тънък усет, който само малцина забелязваха. От този тънък усет един ден щяха да възникнат някои дреболии, които никога нямаше да забравя. Междувпрочем затова се опитах да намеря убягналите ми следи от нейната история в тези детайли. Мадам Роза притежаваше някои по-скоро незабележими качества. Човек с много качества, които охотно не се забелязваха, които обаче дават насоката на нашия живот по същество… Мисля, че трябва да погледнем донякъде и от този ъгъл призива към семействата в този дом в този момент. Разговорите се водели от неколцината роднини на учтив френски заради „чуждите“, роднините на булката, които нямали сефарадски корени, а били ешкенази или поляци, за да използваме по-употребяваното название. Старите обиди, неприязън или оскърбеност се опитвали да пропъдят в други времена, в миналото, и всеки полагал усилия да приеме поне малко повече другия… С течение на времето всеки се научил въпреки всички скандали да бъде заедно на същото място със същите хора.

Друга неизвестна особеност на този празничен обяд била, че четиримата вуйчовци и двете лели на Жулиет по майчина линия за пръв път от години седели на една маса. Тази заедност така и не се повторила след този ден. Но както по различни причини отделни лица трябвало да присъстват на този празничен обяд, така и пак по различни причини имало някои, които не можели да бъдат там. Една от тях била Жинет. Тя била сега в Израел, в друг живот. Другата жена обаче, чието отсъствие се усещало много силно, макар и безмълвно от поне един човек, била Олга. Тази сутрин Олга за пореден път трябвало да изживее своята самота, своята изоставеност. Мосю Жак сигурно поне този ден се опитал да потисне чувството, породено от ненаправената от него крачка. Ала въпреки всички усилия все пак усещал празнота. От другата страна на празнотата стояла мадам Роза. Тя била на мястото, което си била избрала или където трябвало да стои, не просто зрителка. Този факт можел да схване всеки, който познавал „разказа“. В разказа обаче всеки можел да стигне само до определена точка, граница… Може би по тази причина мосю Жак толкова често искаше да избяга от различните хора в себе си. В края на краищата различните хора можеха неочаквано да ви подмамят в много тайни животи…

Имало още един човек, чието отсъствие там се усещало много силно тази сутрин. Това не бил никой друг, освен Джери. Семейството му, което бил напуснал, с всеки изминал ден усещало все повече отсъствието му. Малкият брат, избрал друг вид глухота, беше на тайните ми вътрешни фотографии и с течение на времето се превръщаше във все по-познат незабравим герой на роман. Мнозина роднини попитали тази сутрин за Джери. Всеки естествено разбрал информацията посвоему, в зависимост от това колко живо се интересувал и колко близък бил с Джери. Да искаш да разбереш, било по-друго, отколкото да можеш да разбереш… Да искаш, понякога означава несправедливост, друг път съжаление, а трети път трудна за приемане безпомощност. По-лесно било да се придържат към разказваемата част от историята, да се задоволят с приетата от всички страна. От този вид било това, което разказала, респективно подбрала да разкаже мадам Роза и което избрали да чуят присъстващите. Тази сутрин героят на един разказ бил поставен на място, много добре познато на слушателите. Било едно от местата, където „вярно“ и „невярно“ не можели ясно да се разграничат… Джери се подготвял за последните си трудни изпити в Харвардския университет, където следвал икономически науки. Бил блестящ студент с изключително бъдеще. Но както винаги ставало в живота, реалният успех си имал цена. Това било разбираемо. В това отношение те като семейство имали достатъчно опит. Били научени да гледат на идващото с надежда и търпение… За да видиш още по-добре светлината на утрото, на новия ден, трябва да изживяваш, да умееш да изживяваш и мрака на нощта… Джери естествено искал да бъде на сватбата на по-големия си брат. Но да дойде оттам, от толкова далеч, та макар само за няколко дни, тъкмо сега, когато бил на финала на усилията си в следването, щяло да обърка създадения от него ред. Било им тъжно, но го разбирали. Липсата щяла да се компенсира, когато чичото като новоизпечен абсолвент от Харвард дойдел за обрязването на първородния син. Независимо от всичко времената се променяли… Трябвало да разберат младите, нали? Те водели съвсем друг живот… Съвсем друг живот… За добро или за зло… С думите си мадам Роза съумяла да се справи без напрежение със ситуацията… Младият мъж в Харвард внезапно се превърнал по-скоро в героя на масата.

Една от „полските снахи“ изразила чувствата си на френски с гърлено „р“. Един от вуйчовците на Жулиет погледнал говорещата с лека усмивка и леко презрение. В очите му се четяло, че въпреки цялото съгласие „шевът“ не бил издържал и никога нямало да издържи. Не показал чувствата си чрез погледи, но те се разнесли въпреки цялото старание, намерили израз въпреки цялото отвличане на вниманието. В този момент мъжът навярно се върнал в миналото, в по-раншните си дни. Това, че брат му сключил брак с жена, която им останала чужда, довело дотам, че от години живеели с позорно петно. И все пак жената, честно казано, била хубава, привлекателна. Хубава, привлекателна жена… Погледите му били приковани в деколтето, в гърдите на омъжената от години за брат му жена. Така че къде бил същинският проблем, у кого, в кои тайни помисли или неизживени желания?

Един ден Жулиет щеше да ми разкаже историята на вуйчо си… „Прочетохме“ разказа за мъж, който неочаквано бил завлечен на неочаквана сватба. Междувременно били изминали много години, но въпреки това мъжът някак си не можел да свикне с живота си, с това, което трябвало да преживее. Какво и доколко се променило за свидетеля на любов, която изживявал, можел да изживее друг?… Историята сякаш подтикваше да се зададе този въпрос. Онази вечер не приключихме само с тази история. След дълго мълчание Жулиет каза: „Такъв беше животът на вуйчо Виктор… Никога не е обичал страстно жената, за която трябваше да се ожени. А имаше нежна душа, която само малцина забелязваха. Знаеше наизуст много стихотворения на Виктор Юго… Последните години от живота си прекара в голяма самота. Жена му беше починала. По това време живееше в голяма мъка… Тази мъка според мен произтичаше от детайл, затаен в миналото му, за което си спомняше по-добре в напреднала възраст. Спомняше си, но беше много късно… В детството му в лятната им вила на остров Хейбелиада[1] имало момиче от Австрия, което го научило на игри на неразбираем за него език. В последните години си спомняше подробности от тези игри. Един ден момичето заминало с родителите си за Мадрид. Баща й работел в консулството. След това не се видели повече. Вуйчо Виктор години наред прекарваше летните месеци с жена си на Хейбелиада“.

Дали това бе вуйчото, който онази сутрин гледал с тези очи „чуждата снаха“? Възможността да направим връзка, разбира се, бе предоставена на нас. Не биваше да се забравя, че разказите за различни хора се криеха на различни места и изчакваха времето си. Дали това не бе пораждало у нас и преди, освен болезнена радост и една малка надежда? Надеждите, макар външно да изглеждаха обикновени, банални, със сигурност придобиваха смисъл в други разкази. Тази убеденост е достатъчна, за да си помислим отново, че онзи ден на онази маса били изживени тайно много разкази. Друг вуйчо на Жулиет бил известен като „банкера“ и елегантността му възбудила всеобщото внимание. На мъжа на една от рядко посещаваните братовчедки на мадам Роза от „Кадъкьой“, с когото току-що се бил запознал и който в магазина си за електроматериали по цял ден се занимавал с предизвикващата възхищение у мнозина колекция от марки, поради което бил наричан просто „колекционерът на марки“, казал, сякаш му споделял тайна: „Мосю Жак харчи цяло състояние за образованието на синовете си… Браво, това е похвално“. Според мен зад похвалата се криел критичният коментар, че драгоценните пари всъщност се харчели на вятъра, както и въпросът, колко всъщност стрували тези неща. В тази ситуация въпросът бил отправен към погрешния човек. Въпреки всички грешки и всички хора обаче, към нашите неотменими навици спадаха опитите да проникнем в живота и разказите на другите. Това бе един от пътищата за спасение от собствения ни ад, който не можехме да опишем, но още по-важно: който не бяхме разбрали правилно. Как иначе бихме могли да търпим дългогодишната си уединеност и онова усещане за бездънна самота, произлизащо от уединеността?

Думите на мадам Роза за Джери впечатлили най-много мосю Жак и Берти. По различни причини възникнали копнеж и угризения. В този момент по лицето на Берти се разляла болезнена усмивка. Усмивка, чийто истински смисъл бил в тайна болка, в срам… Жулиет знаеше много добре какво се криеше зад тази усмивка. Години по-късно ми описа деня, сватбената церемония в синагогата и недодялаността на Берти, неговите малки гафове по време на церемонията, детайли от празничния обяд, като имитираше артистично отделните характери. Това бяха моментите, в които усещаше как онова семейство, нейното ново семейство наистина я трогваше. Бяха се намерили в болка, която не можеше лесно да се изрази и покаже на другите. Сега споделяха тайна, бяха посветени в тайна, която трябваше да пазят с години. В тази ситуация никой не можеше да избяга от никого… Никой не можеше да избяга от никого. Дали да станеш част, да станеш част от други, да се умножиш, ставайки част от друг, бе съдба или желанието на песен да бъде писана отново и отново?

[1] Халки — вторият по големина от Принцовите острови. — Б.р. ↑

В самотата да намериш огледалния си образ

На друго място се опитах да разкажа за разочарованието на онези, които се бяха срещнали в болка, които, без да кажат нито дума, за пореден път бяха оставили думите да се слеят в душата им… По онова време всеки беше в своите изречения, в своя вътрешен разговор… Тези изречения ни привличаха към други. Неизменно вярвахме, че можем да съживим другите с тези изречения, да ги накараме да се родят заради нас. Сега разбирам малко по-добре, заради тази обвързаност просто не мога да спра да казвам и подчертавам, че постоянно се връщам към определени чувства. За същите или поне подобни чувства имаше други хора на други места… Ала Жулиет, Берти, мосю Жак и мадам Роза, повлияни от чувствата, които събудили думите за Джери, сякаш се срещнали на точка, много отдалечена от действителното значение за всеки поотделно. Струва ми се, че сега мога да видя, да усетя тази точка. Във всеки случай човек си въобразява, че може да разпознае малко по-добре собствения си мрак, ако съумее да проникне в мрака на другия. Затова за мен имаше голямо значение изживяното от Берти в онзи ден, в онази сутрин, в тези мигове.

Според мен в онзи ден, който бе един от най-важните дни в живота му, беше изживял място, на което сянката на Джери се усещала по съвсем различен начин с други съвсем лични асоциации. Това място се превърнало в един от най-важните аспекти на личната му история в този специален ден. Когато много години по-късно ми описа този ден, и то по начин, съвсем различен от разказа на Жулиет, думите му прозвучаха като оправдание за нещо. Беше разочарован и малко тъжен, но се опитваше, доколкото е възможно да прикрива тези чувства. Тъй като искаше да внуши преди всичко на себе си, че е пораснал, макар да усещаше различните си липси. Да внуши преди всичко на себе си… Въпреки че жадуваше да разкаже, или още по-важно: да разкрие за очите…

Тази жажда ми беше позната. Опитвах се да защитя някои от разказите си заради тази жажда; отказах се или си мислех, че съм се отказал от нея. В онзи ден, на онзи обяд, на празника той всъщност се чувствал доста чужд, отдалечен. Ако зависело от него, щял да устрои скромно сватбено тържество, в рамките на обикновена почерпка, на която да присъстват малко хора. Почерпката щяла да бъде в заведение далеч от погледите и фалшивите души, заедно с неколцина, които наистина можели да съпреживеят тази радост с цялото си същество и сърце. Ако Жулиет се съгласяла, дори предпочитал да се оженят тайно и впоследствие да изпрати на родителите фотографията на тяхната заедност, на която се осмелили в името на живота. Всичко това обаче било неосъществимо. По пътя към този брак от самото начало било направено това, което искали другите. Но тази позиция или липсата на позиция не била само просто, банално „обявяване на капитулация“, а предвид всичко случило се — несправедливост. Изтърпял всичко, за да не натъжи още повече родителите си, които и без това страдали заради Джери. Не искал след толкова много болка да ги подложи на още една болка, още едно лишение. Семейният му дълг, дългът, който носел като съдба, не му позволявал да мисли и чувства другояче. Той беше протагонист, който трябваше да поеме отговорност за известни проблеми в играта и всевъзможните последици. Познавах тази игра. Всички ние бяхме изживели тази игра по различен начин, с различни чувства, с това, което ни беше дала или отнела нашата собствена игра. Колкото пъти минеше покрай огледалния си образ, Берти сякаш се опитваше да се потопи с многобройните си рани в ролята на „големия брат“, който също играеше в тази драма, всеотдаен, потиснат и все пак зрял и най-вече със спотаената в душата си чест. Това бе същевременно и игра на заблудата. Игра на заблудата, в която човек вярваше, че може да се скрие зад лъжата… Затова си припомних разказ, който не рискуваше да донесе други големи скандали и поражения. Някои хора, ако се вкопчат в малко по-лек живот, имат само един избор: да бягат от разправии и да не се представят така, както би трябвало, за да не ги помислят за лоши хора…

Да, големите разправии се криеха в дълбочините, на невидимо място. Това сякаш обобщаваше как Берти схващаше и осъществяваше в живота взаимоотношенията в семейството си, вярата си, традицията. От този аспект трябва да интерпретираме поведението му, което го караше да не внася в дома, в „своя дом“ хляб в дните на Песах. Жулиет също имаше голям дял в изграждането на това убежище, доколкото успях да установя с течение на времето. Това беше убежище, чиито стени бяха построили други. Убежище, построено от други с търпение и по силата на различни тревоги… Жулиет познаваше тези стени. В първите дни, или по-правилно: в точното време с високо развития си усет бе доловила необходимостта от тези стени за Берти. Това малко откритие доведе дотам, че тя вървеше напред с по-самоуверени крачки по новия път, пътя към новото си семейство. Берти открай време искаше жена, която да му показва пътя за всичко, което трябваше да се свърши. Още в първите дни бе осъзнал, че те наистина се бяха докоснали един друг. Трябваше да се извърши, така да се каже, смяна на длъжностите. Смяна на длъжностите, каквато бяха преживели и по-рано други жени в семейството, в неговото голямо семейство. Нейните задължения започваха от мястото, където свършваха задълженията на мадам Роза. Това чувство й даде възможност да изживее, да схване по-добре границите на собствената си защитена зона. Това безспорно бе един от пътищата да намери или да не загуби покой там, където правилата не се променяха толкова лесно… Жулиет никога не ми каза това, дори в моментите, в които бяхме най-близки, не се опита да сподели какво бе оставила зад гърба си в онези дни. Вадя си тези заключения от това, което ми остави Берти след себе си, и от развитието на разказа в мен. Така че е възможно да съм попаднал и в капана на заблуда, на нашите заблуди. Не бяхме ли казали още по-рано, че даже в моментите, в които най-много вярваме в нашата истина, тайно сме ръководени от нещо, което сме забравили, искали сме да забравим някъде. Това най-малкото е чувство. Чувство с всичките му недостатъци, с оправданите и неоправданите му страни. Чувство, което още веднъж ни напомня, че правилното и погрешното понякога се разменят, сменят местата си… Това чувство наново възроди за мен старата игра. В тази игра Жулиет много добре знаеше сцените си, думите си, в каква светлина искаше да се покаже пред другите. В тези сцени играеше традиционната женска роля, както й бе предложена. Това бе най-дългото й участие, в което най-силно вярваше, и най-успешната й роля. Пиесата, в която изпълняваше тази роля, бе една от най-точните и най-правдоподобните й пиеси, въпреки всичките й различности и отклонения. Тъй като разказваше за старата, много старата скръб от примирението. Някои жени, избрали да живеят като нея, изпитваха потребност постоянно да показват на някого тази скръб. Да, скръбта от примирението искаше да превърне живота в поезия. Умирането, това тихо и кротко умиране можеше да се забрави в умирането на другите… Жулиет бе съумяла да изиграе това забравяне в собственото си време. Ала преди това трябваше да бъдат изживени други надежди и други вечери. Чувствата намираха бавно местата си у хората, като неизменно отнемаха по нещо. Докато смятах този факт за правилен, докато се опитвах да го защитавам, нямаше как да оставя без внимание тази вечер. Не можех да забравя вечерта, за която се опитах да се подготвя, проявявайки търпение към собствените си заблуди, за дългия разказ, който научих от Берти въпреки цялата си чуждост. Още веднъж проникнах в него от друго измерение, Берти ми показа пътя. Картините щяха да придобият друг смисъл чрез нови картини… Няколко дни преди годежа пак отишли в „Кервансарай“, за да започнат вечерта с малък аперитив. Там той дълго говорил за Марселина, с всички аспекти, за които можел, искал да се сети. Това малко признание безспорно произтекло от желанието да изгради върху стабилна основа тяхната планирана като доживотна общност. В случая не бива да пренебрегваме доброто желание… Според това, което Берти съобщи за тази вечер, Жулиет го изслушала с усмивка, любезно, с доброжелателни погледи. Мълчала, на няколко пъти кимнала, но по никакъв начин не коментирала чутото. Сега, когато гледам на този разговор от друго време и отстрани, у мен възниква предположението, че нейното мълчание ми бе предадено с таен въпрос и с домогване до съпричастие. Мъж, който се опитваше да се скрие, който чакаше да бъде разбран. Малкото признание на Берти, опитът да „поговори за своите грижи“, бе донякъде и опитът на човек, изгубил в много отношения доверието в себе си, да се похвали с малка победа. Жулиет бе от жените, които можеха да разберат това. Доколкото научих, Жулиет не се доверявала на никоя от стереотипните формулировки, очаквани в такива ситуации, и по-скоро казала на мъжа, който заедно с нея искал да тръгне от незабравеното минало към ново, по-правилно бъдеще, с решителен, но същевременно топъл, мек глас: „Хайде най-сетне да тръгваме за вечеря. Оттам ще отидем да потанцуваме, ако искаш. Днес ще се забавляваме до насита“.

Вечеряли, поговорили за други хора, за живота и чувствата си и накрая отишли в нощен клуб да потанцуват, за да удължат нощта до часовете, в които на улицата нямало вече никого. Били направени и приети предложения. Нито тази нощ, нито следващите нощи се учудили на този сценарий. Главните роли в сцената всъщност били определени, имало и чужди, респективно гастролиращи изпълнители… В един момент, докато били почти изцяло завладени от магията на нощта, Жулиет казала на мъжа, който се приближавал към нея бавно, с колебливи крачки: „Марселина ще я погребем тази нощ… Заради теб, заради мен, заради двама ни“. Този призив, този глас трябвало да бъде чут. Затова никога повече не заговорили за любимата, която оставили на онова място. Тази нощ Берти се почувствал много близък с „новата си жена“. На мястото, откъдето идвал гласът, се появило ново убежище и той естествено искал да направи първите крачки към това убежище. Но дали убежището, освен цялата сигурност и цялата топлина не донесло и неминуем разрив със себе си, безмълвен разрив, който другите не бивало да чуят? Към кого се приближавал в тази ситуация и от кого се отдалечавал? Да, тази нощ погребали Марселина там заради този глас, съумели да я погребат тихо и кротко. Въпреки това зад тях останала празнота, за която никога нямало да заговорят. Празнота… Празнота, чийто мрак, мълчание и страх щели да нарастват и да се задълбочават с други разкази. Тази празнота довела дотам, че заедно погребали Марселина на различни места, без да го обяснят изцяло един на друг. Някои разриви в някои връзки достигат пропасти, дълбоки пропасти.

Но каквото и да било изживяно в онази нощ, очевидно било, че Берти изпитвал силна обич към Жулиет. В тази нощ, когато говорили за Марселина, Жулиет казала на Берти, че тя самата не оставяла в миналото никаква сериозна връзка. Разбира се, нямала причина да лъже. И все пак ми се струва, че и тя криеше дълбоко в душата си един съвсем друг „ритуал“. Щях да стана свидетел на някои мигове. В тези моменти тя — с невъзможни за възпроизвеждане погледи — се потапяше с някого в миналото. Сякаш също се опитваше да погребе някъде едно чувство, една загуба, една липса… Така и не разбрах дали Берти забелязваше тези моменти или не. Зная, че както в много други мои връзки малкото съмнение, това съмнение, възникнало във въображението ми, по всяка вероятност правеше Жулиет още по-привлекателна за мен. В тази ситуация получих от нея друг въпрос. Този въпрос не биваше да пренебрегвам. Не биваше да забравям, че някои жени се пробуждат за нов живот с някои въпроси или остават незабравими заради въпроси, неполучили отговор. Затова обърнах внимание на Марселина, която беше у Берти. Затова вярвах, че Берти не е погребал Марселина, както го бе поискала Жулиет. Ала въпреки всичко това, въпреки въпроса, който Марселина навярно бе оставила у него, Берти бе съумял да отреди и на Жулиет важно, стойностно място в живота си. Освен това имаше пълно право да хвали нейното майсторство в приготвяне на артишок. Припомних си вкуса. По тази причина вечерта, която с всички обиди, с цялото твърдоглавие, но същевременно и с малките надежди, ни подготвяше за ново лято, ми се видя още по-хубава. Отдавна бяхме разделени. Горе-долу две години не се бяхме виждали. Това бе невероятно дълго време, като се има предвид честотата на „по-раншните“ ни срещи. Невероятно дълго време, което пораждаше копнеж и най-съкровена потребност от един човек. Но така се бяха развили нещата… Така стояха нещата… Бяхме живели, както трябваше да живеем. Бяхме се научили да живеем с наказанието си… Когато внезапно ме видя пред себе си, тя ме прегърна без нито една дума. Без нито една дума… Дълго останахме така. Дълго… Сякаш в този плътен допир за няколко секунди искахме да уловим това, което бяхме изгубили за две години. Искахме да помогнем на един копнеж да възтържествува, като се усетихме взаимно, като макар за кратко останахме един с друг. Мисля, че и тя си спомни поезията на наченките, на новозапочващите взаимоотношения. Предполагам, че и тя искаше да узнае дали за радостта, за неочакваната радост бе нужна толкова много болка… В същия миг видях Берти. Очите му бяха влажни. Понечи да се усмихне. В усмивката му личаха следи от болезнена радост. Жулиет каза: „Знаех си, че рано или късно ще дойдеш, негоднико! Защо пропиля толкова време? За какво ни наказа? Да не сме умрели! Виж, все още съм тук, все още съм твоя жена!“.

Засмяхме се. Опитахме се да се засмеем… Беше миг от живота ми, в който се смесиха смях и сълзи, в който едновременно изпитах и двете… Бях станал още малко по-зрял. Бях разбрал малко по-добре, че животът означава да научиш и какво е да умираш, както и да се раждаш. А тази поезия, която ме караше да казвам, че всички рождени дни причиняват тъга, нова тъга, с времето, след други лета щеше да намери истинското си място.

Впрочем имаше още един детайл, който мнозина биха пренебрегнали, биха сметнали за незначителен… Онази вечер Жулиет не бе сготвила артишок. Имаше напълно нормални ястия, обичайни за Песах. Малко бюрек с праз, малко бюрек със спанак, варени яйца, кокошка, салата от маруля… Въпреки това малко „разочарование“ обаче дълго нямаше да изживея толкова незабравима нощ. Бяхме само тримата. Само тримата… Както „навремето“… Навярно затова, когато поднесох виното, се опитах да спазя много старателно обичаите на този стар ритуал… Беше нощ… Още веднъж изживяхме тъгата от взаимната близост… Тази нощ доведе дотам, че в нас бе написана много ценна песен. Нашият разказ бе нашият свидетел. Нашият разказ бе нашият единствен свидетел… Никога нямаше да се избавим от този разказ.

Можехте ли да изиграете Нора?

Причините да изживеем тази нощ като толкова специална, толкова сърдечна и недостъпна за други, като нощ, която остави своя отпечатък някъде като една от моите, вероятно нашите най-незабравими нощи, безспорно бяха и нашите тайни и донякъде несъзнателни приготовления за тези моменти през двете години, в които бяхме разделени. Отдалече да се подготвите за нощ, която в истинския смисъл на думата ще изживеете, споделите с онези двама души, за които знаете, че са се опитали да издържат докрай донякъде и заради вас. В това чакане бе спотаено чувство, което имаше нещо общо със смъртта, чувство, чиито граници невинаги можеха да се преминат. Очакването за пореден път бе вашето собствено очакване. Чакането отново носеше белезите на беззвучния, останал във вас вик на вашите кошмари, от които се предпазваше светът срещу вас — независимо дали ви харесваше или не. Чакането бе вашето търсене на сън в онези нощи на онова легло и желанието да избягате от слънцето, от утрото. То означаваше и вашето възобновено търсене на човек, когото бяхте изгубили във вашия разказ, рискът от възобновено търсене. Търсенето бе нараняващо и ви напомняше бране на къпини край тих, закътан път. В тази ситуация чакането си заслужаваше всички болки, „драскотините“. Разказите си заслужаваха чакането… Вярвам, че тези истории спадаха към историите, които един ден непременно исках да разкажа на някого, които можех да споделя с двамата, заемащи толкова важно място в живота ми.

Да, оттогава бяха изминали две години. Две години… Или повече?… Или?… Или и аз се нуждаех от двете години, за да си обясня в друго време малко по-добре раздялата. Както и да е, сега и бездруго е невъзможно да си спомня за това, както би трябвало… Човек рано или късно съумява да забрави това, което иска да забрави. И се запазва само някакъв остатък. Някакъв остатък… В този остатък тогава търсим историята, понякога се осмеляваме да я търсим. Жената, която олицетворяваше за мен, за нас Жулиет, пак ме отнася в онази нощ… В онази нощ тази жена живееше в погледите си, в усмивката, във всичко, което искаше да изрази с гласа си. Без съмнение не можехме да избягаме от болката, произтекла от това, което трябваше да изживеем. Тази болка обаче навярно ни даде и възможност отново да обърнем поглед към живота с дълбока радост, чиято цена бе платена. За пореден път разбрахме, че никога нямаше да загубим, не можехме да загубим това, което изпитвахме един към друг. Бяхме излезли наранени от дните, които бяхме оставили, бяхме се опитали да ги оставим зад гърба си.

Тази нощ Жулиет пусна най-любимите си песни. Не съм забравил, че докато се хранехме, по някое време каза: „Тази нощ няма да се изпълняват музикални желания. Ще слушате само това, което аз желая“. Беше нощта на „Strangers in the Night“, „Killing me softly“, „Johnny Guitar“ и „Green Fields“. Тази нощ в тези песни имаше и поредици от картини, които бяха невъзвратими. Това бяха миговете, които възстановиха други, привидно забравени места и за Берти. И той взе участие в горчивата радост, която ни пронизваше с дълбока болка…

След това се разделихме, макар за кратко. Аз отидох да разгледам плочите. Плочите, старите обложки на плочите ме въвлякоха в собствения ми свят, който си бях създал тогава. Може би затова лицата на музикантите все още имат толкова голямо значение в историята на моите песни. В тези моменти, в краткото време на „раздялата“ бях потънал в тези песни. А двамата останаха на масата в своето уединение. Берти седеше с чаша вино в ръка, взираше се с празен поглед в масата и каза нещо тъй тихо, че не го разбрах. Жулиет се засмя. Разбрах. Бяха в друго време. В съвсем друго време, което искаха да заключат и завинаги да държат заключено „за други“, в своите времена, които смятаха за нещо по-реално и малко по-принадлежащо на тях… Точно в същия момент въпреки цялата ни заедност, въпреки съвместните ни песни, ми се прииска да си тръгна оттам и да се усамотя в стаята си, чиито стени и чийто мрак много добре познавах. Запитах се какво търсех с тях, в онзи дом. Как се беше стигнало чак дотам, че в очите на тези хора бях приятел, с когото споделяха едно опиянение, уханието на шибой, топлината на изпотена ръка или забравена песен, нещо повече: на когото доверяваха тайни? Все още не разбирам това. Междувременно пътят ми се осветява само от мисълта: „Каквото дадеш на друг човек, рано или късно ще получиш това, което му дадеш“. И аз се бях опитал да дам нещо на тези хора заради разказа, който споделяхме. Но какво бях дал, знаехме само ние тримата и предполагам, че и след още много години ще го знаем само ние тримата. В крайна сметка някои малки тайни съхраняваха и най-боязливите хора в нас. Трябваше да се научим да живеем с грешките си. По този начин можехме и да се научим по-добре да се усмихваме…

Сега всички ние сме другаде… Сякаш усещам как Берти се усмихва при тези думи, там, където е сега. И аз се усмихвам, опитвам се да се усмихна. После замълчаваме. Защо беше всичко това, питам… Чакам, чакам още малко… Чакам… Още малко… Още веднъж… После… После пак се отказвам…

С напредването на нощта Жулиет танцуваше сама с чаша вино в ръка под звуците на шлагерите, които слушаше, по-точно искаше да ни накара да слушаме. В същия момент си казах: „да танцуваш в песните“. Да танцуваш в песните… Да танцуваш с алкохола, с годините, с онези погрешно или правилно изживени дни, нощи… Разбирах, вярвах, че съм разбрал. В тези мигове, в моментите на своята самота трябваше да ни предложи нещо зрелищно. Ние бяхме зрители, трябваше да навлечем правилните дрехи за маскировка. Бяхме трима души, които се бяха научили да се докосват един друг и да продължават една игра. Бяхме трима сценични герои, които години наред бяха споделяли същия епизод, същите грижи и същите интермедии… Жулиет обичаше главната роля в краткия епизод. Ала епизодът траеше само няколко минути, не се проточваше както в някои приказки до първия лъч на зората. В онези дни бяхме уморени, бяхме много далеч от онези приказки. Като се замисля за всичко това, мой ред е да се усмихна… След тази нощ щеше да има още много нощи, в които да си припомним нашата умора. Жулиет прекъсна танца си за много кратко в неочакван момент, точно когато се бяхме потопили в магията на играта, и каза, сякаш говорейки на себе си: „А колко добре играех Пирандело…“.

В този момент искаше да ни сподели, че нещо й липсваше, нещо, за което съжаляваше може би най-много в живота си. За пореден път се беше сетила за актьорството си по време на колежа. В обкръжението й тогава имало „други“ погледи… Тогава имало „друга“ личност, която деляла с нея сцената в много пиеси… Кой знае, може би в онези дни играта й била по-искрена. Били две млади момичета. Две млади момичета, които с големи надежди вървели по един и същ път. Учителката й по литература, която познавала много добре театралния живот, поговорила лично с тях след успеха на пиесата на Пирандело и казала: „Оставете всичко друго! Зарежете го и направете всичко възможно да станете актриси!“. Жулиет ми разказа всичко това преди години, в онази вечер, когато Берти бе продължил командировката си в Италия, за да снима, а ние седяхме на чашка след театрално представление. Имаше един бар в квартал Елмадаг, който онази вечер посетих за пръв път, в който обаче се връщах с различни хора, за да споделя много други чувства и „моменти“. Седнахме на маса до прозореца. Изборът беше мой. Можеха да ни виждат отвън. Исках определени хора, от които винаги дотогава бях бягал, които се стеснявах да срещам, да ме видят с жена като Жулиет. Безспорно се бях вкопчил, опитал да се вкопча в нова самозаблуда. В края на краищата това беше „премиера“, беше първият път, в който пиех алкохол в бар с жена… И беше първият път, в който пробвах вкуса на водка — лемън. Жулиет го обичаше най-много. Затова и сега, след всичките тези години, когато пия водка — лемън, още се сещам за Жулиет. Водка — лемън е част от моите „пътешествия във времето“, пътешествия в Жулиет… Моите „пътешествия във времето“… Както в други текстове, както в другите ми текстове… На масата имаше солен нахут. Жулиет каза: „Върви най-добре с водка — лемън“. Навярно беше права. В онези дни и пропуших. Първата ми цигара беше от тютюн харман. Години наред беше моята марка. Онази вечер пуших много. Въпреки че нямаше нужда да пуша. Обаче бях опознал Саит Фаик като писател. Бях открил удоволствието в някои вечери да седя на палубата на параходчетата за островите и да пия чай в зимния студ. Бях открил как дъждовните капки в зимните дни барабаняха по прозорците на онова малко кафене в Чънаралтъ. Животът бе пълен с противоречия. Пълен с противоречия и пълен с пътища, които можеха да бъдат съвсем други или изглеждаха другояче от тези, които ми бяха „показали“ дотогава… И аз имах своите малки легенди, своите малки фантазии, своите малки крачки по отношение на тези дни… Онази вечер бяхме ходили на пиеса от Юджийн ОʼНийл. Жулиет знаеше, че Юджийн ОʼНийл ще ми допадне. Годините показаха, че не се беше излъгала в предположението си.

Единственото обаче, което можах да видя и разбера тази вечер, бе, че тя беше много красива. Това чувство щеше да ме обземе още веднъж на друго място и в друго време. На друго място и в друго време… Когато бяхме заедно и искахме да останем завинаги заедно с други хора… Красотата на Жулиет онази вечер безспорно се дължеше и на светлината в бара и атмосферата.

Вероятно би трябвало да разкажа и за следите от стара тъга. За следите от стара тъга, която се беше оказала някак невъзможна за споделяне или която човек искаше да скрие завинаги. Щях да съпреживея тази тъга не само в онази вечер, не само в онази нощ, в която пихме до сутринта, а и в други времена на „преориентация“. Това бяха свидетелства, които водеха към различни места… Те били две приятелки, които били устремени напред по един и същ път на надеждата, които зад едни и същи кулиси чакали да излязат на една и съща сцена. Благодарение на тези мечти, тези жертви, сцената ставала все по-голяма и се превръщала в сцена, представяща собствената им истина. Това, което обаче последвало, били вероломства, били пътници, пропадащи някъде с глас, който се опитвали да задушат, били „актьори“. Това нещо се уголемявало, вече не било само сцената, а тези, които оставали извън тази сцена и го приемали. Колкото до цената, която трябвало да се плати, то тя за пореден път не заслужавала да я споменат. Някои разкази отдавна са изпразнени откъм съдържание. Приятелката се съобразила със съвета на учителката и станала прочута, търсена актриса. Коя бе тази прочута актриса? Жулиет не отговори на този въпрос. Само веднъж каза: „По-късно ще ти дам някои опорни точки. Ще разбереш. Засега се задоволи с това, което знаеш: Славата и апартаментът й на Босфора предизвикват завистта на много нейни колеги. Ако желаеш, може да я използваш в някой от разказите си. Тя също пише. Ако желаеш, може да я представиш в разказа си като прочута писателка“. Защо Жулиет реши да не назове името на приятелката си? Дали защото искаше да задели за себе си част от нейната „прочутост“ или защото смяташе, че е вървяла по погрешен път? Дали човек, който бе прекъснал на един етап пътя си, който го бе направил принудително, чрез съблазните на прочутостта бе отвлечен на място, далеч по-лошо отколкото само „недобро“? Дали бе тайна ревност или вътрешно подхранвано разочарование, неуредена сметка, за която не й се говореше? Или такава приятелка изобщо не съществуваше? Дали бе измислила такава история, защото искаше да изиграе „липсата“, плод на невъзможността й да представи, да покаже пред другите своето умение да играе, както желаеше? Затова ли мислех, че се намирам пред нова „игра“? Жулиет обичаше игрите, познаваше всички видове игри във всичките им значения като част от живота си. Сякаш тук беше скрито страдание, дълбоко страдание. Това страдание бе съдба, натрапено решение и същевременно резултат от поглед, позиция, чийто корен бе в далечното минало. И все пак — защо да крия — този поглед, тази позиция и нейната самота, които се спотайваха зад тези игри, може би ме сближиха с нея и ме накараха да я обикна. Това бе притеснително чувство. Притеснително, горещо, жизнено чувство… Да разглеждат, да приемат Жулиет като приятелка бе за някои много лесно, за други пък много трудно. Аз възприемах в нейно лице друга играчка, но най-вече жена, чиито особености все още ми е трудно да оценя. Да, това е гореща, приятно топла житейска сфера… Тъй като тя ми даде нещо от своята женственост, нещо, на което не можех да намеря име. Не зная дали един ден ще поискам да разкажа на някого за нашата заедност от моя гледна точка и дали този опит ще сполучи. Зная обаче, и мога да кажа, че спечелих доверието й, и то повече, отколкото заслужавах. Затова ми бе позволено да вляза в онези тайни пространства и да науча някои от тайните й, които навярно не знае дори Берти.

И все пак, въпреки всичко, въпреки изключителната ми позиция, тя не ми даде никакви индикации относно онази прочута приятелка. Коя е тази жена, която вероятно се намира сред нас и която би трябвало да познаваме от театралната и писателската сцена? Вярвам, че когато му дойде времето, ще узная това. Когато му дойде времето или когато се почувствам готов за други животи… Когато му дойде времето или когато мога да мисля за Жулиет, заради други животи и други разкази… С две думи, иска ми се да вярвам в съществуването на тази жена. Иска ми се да вярвам в наличието на тази жена. Един вътрешен глас ми казва, че там, при тази жена, е скрито нещо специално относно Жулиет. Двете имали съвместна сцена, много дълга сцена зад кулисите… И едната останала там, сред хората. Но да се върнем на Жулиет… Излизала пред публика в някои еврейски дружества и възхищавала мнозина. Не само играела, но и по-късно се заела да обучава редица ентусиазирани младежи. Представили „Розенбергови не бива да умрат“, „Цената“, „Смъртта на търговския пътник“ и дори „Андора“. После… После станала „култивирана“ жена, която умеела да се облича много хубаво и приготвяла много хубави ястия. Светът на сигурността си имал цена и тази цена в крайна сметка трябвало да се плати по някакъв начин. Когато говореше за успеха на пиесата на Пирандело, Жулиет сякаш искаше не само да разкаже за талантливо младо момиче, но и че някъде бе оставила зад гърба си, напуснала една надежда и един живот… След това каза: „Най-много съжалявам, че така и не изиграх Нора. Някои неща бяха сбъркани… Сбъркани, дори много сбъркани…“.

„Нора, или Куклен дом“… Като се има предвид колко разтърсваща бе пиесата за някои хора, излиза, че бе пропуснала роля, която не можеше да забрави и никога нямаше да забрави. Разбирах съжалението й. Можех да разбера чувството й на поражение. За това съжаление, това чувство на поражение, трябваше да се разкаже по някакъв начин. За да кръсти втората си дъщеря на тази изгубена героиня, Жулиет поела бремето на тежка, забележителна битка. Според мен тази битка имаше голямо значение. Като се има предвид диктувания от традициите начин на живот, това бил малък бунт. Два дни след раждането казала на Берти, че иска да даде на момиченцето името Нора, дори само това вече взривило рамките на смятаното за „естествено“. Предложението й било прието с резерви и конфронтирано с належащ въпрос. Реакцията била нормална, разбираема. Тъй като всеки знаел и очаквал, че второто дете ще бъде кръстено на родителите на майката. Жулиет обаче казала, че този избор произтича преди всичко от съкровен дълг, от старо обещание в името на любовта. След това разказала история, която не била разказвала до онзи ден. Историята водела началото си от детството и стигала до годините, в които родилните мъки на прехода към младостта били изживявани с всичките страхове и надежди. Тези години били одухотворени от много близка приятелка. Името на приятелката било Нора. Един ден Нора заболяла от смъртоносна болест и въпреки цялата съпротива и всички битки стъпка по стъпка се приближавала към неминуемия край. Жулиет не я оставила сама в сетните часове на смъртния й одър. Нора толкова силно желаела да не бъде забравена, поне от неколцина. Жулиет й дала дума и казала: „Един ден Нора ще бъде родена отново, обещавам ти“. Нора казала: „Най-много ме боли, че не родих дете“. Жулиет отвърнала: „Един ден мечтата ти ще се сбъдне, непременно, обещавам ти“. Усмихнала се. Нора стиснала ръката й и казала със замиращ глас: „Сега отивам в утробата на друга майка“. Това били последните й думи…

Никога не забравила, нямало да забрави този ден… Това била трогателна история, която разчувствала мнозина. В разказа ставало въпрос за това, че била дадена дума не само на един човек, а и на живота. Затова решението на Жулиет било оправдано. Но дали разказаното всъщност беше вярно? Дали Жулиет за пореден път не се беше скрила зад история, за да осъществи себе си и намеренията си? Зная, за други, от гледна точка на други, това бе друго „майсторство“, което може да се усвои в живота. Доколкото знаех, и тя вярваше в това „майсторство“… Дали тук не ставаше въпрос предимно за това да таи мечтата си до последно, след като решила да не я споделя с никого и да накара онези от околните, които не можели да разберат тази мечта, да повярват на една лъжа? В този си стремеж използвала своето най-силно, най-ценно според нея оръжие и с помощта на актьорството се опитала да отмъсти донякъде на онези, които по някакъв начин я лишили от актьорството… Честно казано, не съм сигурен защо ми хрумна тази възможност, защо имах това предположение. Без съмнение понякога пренасяме собствените си качества върху друг човек. Понякога човекът, когото се опитваме да опишем, носи черти, които се опитваме да скрием от себе си. По този начин ми става все по-трудно да проникна до фактите. След разговорите ни обаче вероятно познавах Жулиет достатъчно добре, за да ме налегнат тези съмнения.

Жулиет имала „сметки за уреждане“ с майка си. Ако вземем под внимание мечтите, които бе хранила специално относно театъра, излиза, че майка й бе за нея символ на смъртта или на малките беззвучни убийства. Така че случаят бил благоприятен. Мадам Беки нямало да просъществува с името си в друг човек, в свой роднина. Тихомълком и тайно щяла да бъде лишена от драгоценен подарък. Щели да бъдат квит, поне в известна степен. Поне в известна степен… Допускам, че и мадам Беки разбрала това като майка. Знаела какво значение имали за дъщеря й малките беззвучни убийства. Доколкото научих, решила да не реагира на избора. „Щом децата желаят така, не ми остава нищо друго, освен да си мълча и да се съглася.“ Приблизително с тези думи се отдръпнала и се опитала да прикрие чувствата си. Била малко разочарована, но след като изрекла тези думи, била толкова спокойна, колкото не очаквали от суров, свадлив човек като нея. Така бе видял тези дни Берти. Той подкрепил жена си, след като чул историята за младата Нора, която била принудена да си отиде неподготвена от този свят, без да е изживяла пълноценно чувствата си. С други думи, и той участвал в „протеста“. Нора още веднъж издигнала глас в името на протеста в съвсем друга част от света със съвсем други чувства. Нора се върнала в средата на други хора с други думи. Играта най-сетне била изиграна… Играта най-сетне получила шанс да бъде изиграна… Ала с това вратата на онзи дом се отворила и за нов, дълъг, нараняващ конфликт. Какъв щял да бъде този конфликт, никой не можел да види оттам в онези дни. С времето участниците в играта щели да се научат да я играят. Завесата се повдигала съвсем бавно. Сценографията била подготвяна съвсем бавно, думите се учели съвсем бавно. За играта се изисквало и пиано. Пиано, което свирело няколко мелодии или неочаквано спирало. Това пиано било взето назаем за няколко мига от друг разказ…

Имах възможност да проследя отчасти продължението на разказа. Жулиет от първите дни стана пленница на своя ред, който по думите си бе създала. Възпитанието на Нора означаваше донякъде и съвсем бавно да подхранва и подготвя нов протест. При тази подготовка имаше стремеж към общност, за чиято правилност не цареше никакво съмнение. С търпение и страст Жулиет бе решила да бъде до Нора в упражненията по пиано. Същото бе в дългите часове по четене, както и по времето, когато ходеха на театър и не „пропускаха нито една пиеса“. За да може да види онази Нора… В тези моменти това донякъде означаваше и да бъдат заедно, за да могат да направят повече, да открият нова багра, да намерят ново име за нова багра. Това беше нещо, което не даваше, не можеше да даде или никога не бе сметнала за нужно да даде на първородната си дъщеря Рози, която от ден на ден все повече се затваряше в своето мълчание, в своята самота. Защо беше станало така? Освен това коя бе тази, с която бяха постоянно заедно? Коя беше тази жена, тази Нора? Дъщеря й, тя самата или друга?… Когато му дойдеше времето, отговорите на тези въпроси щях да се опитам да намеря както с нея самата, така и с Нора. В онова време щяхме да живеем на други места с други разкази и други герои… В подходящия момент този въпрос щеше да доведе до доста оскърбителна разправия между двете жени. Аз обаче от своя страна, въпреки всичко, което бяхме преживели или принудени да преживеем, сега бих искал да съхраня казаното от Жулиет в онази нощ, когато танцуваше пред нас, за един много различен, много специален разказ. Трагедията на Жулиет идваше не само от принудата постоянно да гледа онези хора, които бе оставила някъде. Решаващото за нея всъщност беше, че не бе могла да изиграе Нора, която смяташе за идеал. Нора с всичките й значения, всичките й възможности… Че не бе изиграла Нора… За всички, които я познаваха, това изречение имаше дълбок смисъл.

В онази нощ останах там. Сетих се за игрите, които всъщност не можахме да изживеем според желанията си. Когато застла канапето със снежнобял чаршаф, за да ми приготви леглото както в старите дни, Жулиет каза: „В държавния театър на площад «Таксим» дават «Чайка». Ако искаш, ще отидем през уикенда“.

През тази нощ нахлух в друга мечта…

В онзи мрак се разхождахте

Някои обещания бяха дадени поради някои импулси и очаквания, обаче не бяха спазени поради отлагания във времето и други хора. Онзи уикенд не отидохме на „Чайка“. И бездруго тук, както се и очакваше, не ставаше въпрос предимно за това да не се пропусне театрална пиеса. С предложението си да отидем на „Чайка“ Жулиет ме накара да усетя две различни болки, които имаха връзка с взаимоотношенията ни в настоящето им състояние и се простираха до неясното бъдеще. Бяхме стигнали до границите на една игра. Сякаш Жулиет искаше да каже: „Каквото и да сме преживели, приятелството ни продължава, поне за мен. Това, което оставихме зад гърба си, придоби друг смисъл след всичко, което преживяхме. Първо, иска ми се и ти да чувстваш нещата така и двамата да се преоткрием на ново място. И второ — противно на всичките ти очаквания — моята способност да се възторгвам още не е привършила, не е изчерпана, и дори да ти се струва малко безсмислено, аз все още се надявам в името на една мечта“. Тази реч естествено си я измислих, респективно тя беше това, което исках да чуя. Но Жулиет в крайна сметка бе една от моите „героини“, която ми отваряше нови врати за нови разкази, и исках да се убеждавам по-често, че я познавам. Жулиет, каквато я познавах, каквато я виждах или един ден исках да опиша, трябваше да каже тези думи в онази нощ. За да продължим заедно, не можехме да си представим нещата другояче. Осъзнавахме, че нашият периметър бе много тесен. Знаехме, че в този разказ не можех да я превърна в желаната, бленуваната актриса или че не можех изведнъж да разруша театъра в нея. И навярно знаех още по-добре, че това, което „се беше случило“, нямаше да ни превърне във врагове. Предполагам, това беше друга форма на безпомощност. Така и не можах да се почувствам отговорен, задето някои хора ме смятаха за „лошия“. Никога нямаше да съумея да се разделя с някои хора. Това беше моята неспособност, моят страх от това да бъда сам, да бъда наказан. По тази тема, поне по тази тема нямаше да излъжа, да се опитам да се скрия…

Докато се стараеше да ми внуши възторга си от театъра на друг път, стоейки на една от нашите „привилегировани“ зони, Жулиет би могла да насочи вниманието ми и към един абсурд, един от нашите абсурди, които познавахме, но въпреки това приемахме, в които се опитвахме да живеем. В онази нощ „Нора“ можеше да се върне не само със своя бунт, а и с усещането за лудория, което познавахме от други протести. Нашите действия, нашите предпочитания може би отново щяха да ни припомнят тази лудория. „Това е абсурд… Абсурд… Както много наши връзки“, това например би могла да каже Жулиет в тази ситуация. Абсурд… Тази дума, която би ни отвела неочаквано до различни фотографии от нашия живот, би могла обаче — независимо от всички други възможности — да ми открие пътя за завръщане към това, което бях изживял с Нора. Абсурд… За да изразя тъгата или гнева спрямо себе си… За да се защитя… С намерението да намеря начин да извърша още веднъж несправедливост към връзката ни… За да се защитя…

Като имам предвид какво впечатление правим на другите, не съм склонен да разкажа с всички подробности какво изживях и не изживях с Нора. Тъй като зная, че един ден разказът ще се пише от съвсем друго място. Твърдо съм убеден в това. И все пак не вярвам толкова във връзката, във възможностите за връзка, а по-скоро в разказа за нея. Най-малкото имам свои мечти и лъжи. Имам свои игри и страсти, от които вече не искам да се избавя. Свои игри и страсти, от които вече не искам да се избавя… Макар тези игри и страсти понякога да ми припомнят онзи абсурд… Така че няма да е толкова трудно, когато настъпи денят, да поема на път. Тръгвайки, със или без Нора, мога да седна до прозореца на туристически автобус, който пътува нощем от град на град. Нощта може да транспортира различни пътници. Автобусът ще пристигне в онзи град в ранните утринни часове, когато се надига новият ден… Но за всичко това има още време. Ще изминат още години, докато героите на такъв разказ се подготвят достатъчно за такава ранна утрин. В края на краищата ставаше дума за история на една разочарована любов. За разказа за една разочарована любов, който ще се опитате да оцветите с определени песни, закуски, с по възможност тихи нощни улици и телефонни кабини… С други думи, всичко бе както обикновено — в тази любовна история както много други нямаше нищо особено. Нови и малко по-други бяха може би думите, мястото на думите. Аз обаче не вярвам, че тази ситуация ще заинтересува, наистина може да заинтересува други, докато не изживеят такава история.

В този обикновен разказ Нора беше на седемнайсет години. Няколко думи ни бяха събрали неочаквано на неочаквано място. Тя заговори за „Спасителят в ръжта“, аз заговорих за „Най-красивата Арабия на света“, стихосбирката на Тургут Уяр. В една от нощите, когато луната осветяваше пътя, тя заговори, че ще изостави всичко и ще си тръгне, без да каже на никого; аз заговорих за „тъмната страна на луната“. И двамата току-що бяхме оставили зад гърба си мъка и разочарование, които носехме в себе си като дълбока, много дълбока болка. Беше разочарование от това, че в семейството, сред хората от нашето семейство не бяхме намерили, а по-скоро бяхме загубили себе си. В момента като че ли идвахме от тези пътища. Някои пътища се сливаха съвсем бавно. Без съмнение нашите „времена“ бяха различни, думите, които ни обвързваха с онези мечти, бяха различни, нашите играчки, нашите песни, местата, които искахме да докоснем, бяха различни. Допускам обаче, че въпреки това бяхме стигнали по неизбежен начин до „онзи миг“. Тази самота, изоставеност и безизходица беше за пореден път в нас. Не мога да опиша това чувство. Не мога да кажа по какъв начин бях завладян от това чувство, под влиянието на кои погледи. В края на краищата самотата, онази особена самота не можеше да се обрисува истински пред никого. Самотата не бе избрана просто така, човек не можеше да я предаде на друг. От друга страна, беше хубаво да мислиш за тази неизбежност. Усещането или внушаването на усещането за беззащитност и безизходица доведе дотам, че у нас се разля странен плам. Накратко, бяхме дошли до „онзи миг“, подобно на толкова други хора, които най-сетне бяха открили и вярваха, че могат да споделят такъв един „миг“. Аз започнах протестния си поход в момента, в който ми стана ясно, че Жулиет иска да запълни с Нора, дъщеря си, празнотата, възникнала у нея, защото бе далеч от собствените си мечти или принудително бе напуснала някъде този път. Така и не попитаха Нора дали обича да свири на пиано… Тя, родителите й, бяха научени да живеят и със своите неудовлетворености. Може би затова не изпитваха потребност да разберат или обяснят тези неудовлетворености. Може би затова подобни мечти, без да се пита дали си заслужава да ги обичаш и изживяваш, се натрапваха на много деца, така че те растяха, без да порастват. Същевременно обаче на това място историята стана толкова ценна за зрител като мен, че трябваше да се сподели с някого. Бях един от онези, които най-добре забелязаха фазите, довели Берти и Жулиет до момента на раздяла с дъщеря им. Знаех как бяха стигнали дотам. Бяха крачките на хора, които познавах, с които бях прекарал други мигове. Войната на мечтите, която се разрази, защото в този малък свят, в онези малки светове мечтите не си подхождаха, нямаше как да се вместят, естествено бе ожесточена, кървава война. Един ден обаче, по-точно: когато денят настъпи, и там се постигнаха споразумения. Естествено първо имаше война, а после мир. Но за чия сметка, след какви неназовани поражения стана реалност този мир? Какви бяха пораженията? Кой ги понесе? Точният отговор всеки може да даде посвоему само пред себе си. В онези дни с цялото си същество вярвах в този отговор, в тази форма на отговор. Безизходицата може би се състоеше в пораженията и това, което бе свързано с тях, или в това, за което не се говореше заради мира. По време на този мир Берти и Жулиет изискваха един от друг всеки да плати цената на изгубените им мечти, по всяка вероятност, без да го забелязват.

В крайна сметка играта бе игра за власт. Опозицията, когато й дойдеше времето, поемаше управлението… След това главното беше да се утвърди на този пост… След това… След това беше изчезването, имаха избор да изчезнат в себе си… Ако разгледаме нещата от този ъгъл, семействата бяха малки държави, затвори, които не показваха решетките си, бяха дълги смърти за живеещите там. Семействата бяха малки, почти непоклатими затвори, които със своите непълноценни нощи, фалшиви сутрини и кошмари непрестанно се раждаха в други семейства, бяха обречени на това. Семействата бяха затворнически килии, които всеки създаваше посвоему. Килии, които всеки създаваше посвоему и обитаваше според заслугите си… Като градовете, които не позволяваха на децата си да идат другаде… Като държавите, които даваха на гражданите си само илюзорна свобода. Затова избрах да повярвам, че Берти и Жулиет бяха в състояние да забележат тази игра за власт, ала не желаеха да я видят. По този начин съумяха да понесат по-леко своята безпомощност и болките, които не искаха да покажат. Затова не разговарях с тях за необходимото. Това беше може би начин да живея или да запазя живо приятелството. И все пак май избрах мълчанието донякъде от страх да не се конфронтирам с истината. Нашите разговори биха могли да подготвят по друг начин базата за развитие на този разказ. Нашите разговори, както при всички спорове, биха могли да ни поканят на непредвидено място. Тази покана можеше да наложи промяна на това, което бях написал, което исках да напиша за тях. С други думи, не беше изключено и на някое място от пътя да ми беше убегнал детайл, който би ми позволил да опиша онези нощи с друг поглед и съвсем други чувства. Опитах се да избягам от този спор заради моите истини, за да не разклатя собствените си истини или заради собствената си игра на власт. Това бягство си имаше цена. Цената бе да живея със съмнението и със самотата, изоставеността, която носеше това съмнение. Цената бе понякога да се боя от завръщането към себе си…

Някои наши връзки действително са белязани от страх, само от страха от нас самите, от мечтите, от страха да не можеш да се върнеш на някоя точка. Но всичко това — защо да премълчавам — тогава нямаше как да кажа на Нора. Както никога дотогава бях в ситуация, която ми е трудно да разбера и опиша. От едната страна бяха моите доверени приятели, които намериха кураж по време на онези дълги разходки да ми признаят някои от грешките си, опитаха се да открият някои затворени пространства от живота си, и още по важно — натовариха ме с отговорността за разказа; от другата страна бе моята героиня, под чието влияние съвсем бавно попадах и чрез която исках да докажа неща, много специални неща. Тази героиня идваше от стара, някак неживяна приказка. Берти и Жулиет неочаквано ми бяха поднесли тази приказка. По онова време не осъзнавахме това. Тогава премислях тайните помежду ни и се питах отново, и не можех да избегна въпроса, кой при кого бе останал заради тайната, а единственото, което знаех, беше, че не можех да извърша предателство спрямо тях. Не знаех достатъчно кого закрилях, кого се опитвах да закрилям. Едва сега мога да разбера, че чрез мълчанието си извърших друго предателство, спотаявайки чувствата си, истинските си чувства от Нора. Всички ние предадохме Нора в мрака на онези разкази. Личността, която предадохме, се мъчеше да види, да начертае собствения си път и да потърси в тялото си своя глас, истинския си глас. Разликата, празнината, която я отдели от нас, бе резултат от този прост факт. Ние само я гледахме, можехме да я погледнем като наша приказна героиня… С други думи, удаде ни се да бъдем просто нейни зрители, единствено нейни зрители. Бяхме осъдени от съдии, които винаги ни се е искало да убием, да бъдем зрители в онези животи. Някои казваха, че това била нашата битка с нашите хора, хората, които винаги ни се е искало да забравим, други го окачествяваха като наша съдба.

Нора, тази Нора, която се явява пред мен в този разказ, един ден щеше да си отиде, нямаше да има друг изход, освен да си отиде. Нора щеше да направи тази крачка, щеше да успее да стане героиня на друг, далечен за мен разказ. Щеше да съумее да носи значението на името си и щеше да дръзне да поведе битка в дните, когато я познавах и можех да виждам. В тази ситуация тя щеше да бъде за нас синоним на мъчително угризение, щеше да бъде болка, която не бе умъртвена, а само потисната. Да, Нора щеше да бъде мъчително угризение. Мъчително угризение… Защото дръзна да живее собствената си история, която избра, като скъса с другите, без да помисли за другите и тяхната болка и без да се бои, че ще се опари. Като приказна героиня трябваше да извоюва своята независимост. Границите на разказа, започнал преди много години някъде в Истанбул, трябваше да бъдат преодолени… Всички ние, които виждахме този разказ и вярвахме в него, знаехме, че отвъд тези граници живееха, съхраняваха се други думи. Може би в тази ситуация истината, реалната истина — независимо от разбирането, опита за разбиране — беше да понесеш това, което бе от двете страни на онези граници. Ала границата криеше не само надежди, но и сривове, сривове, които всеки изживяваше и очакваше с различни мечти, различни страхове и грешки. На някои географски карти „отвъд границата“ означаваше, че човек не можеше да се върне, че трябваше да приеме прокуждането на детето. Това беше авантюра, неизмерима с нормални мащаби. Спадаше към авантюрите, в които хората напускаха дома си, за да търсят своите думи, други езици, живени в други пространства, заради други страни… Тази авантюра ще разкажем по свой начин, или един ден ще пожелаем да я споделим поне с един човек.

Един поглед, един неочакван поглед доведе до преосмисляне на дните, които бяхме преживели. Може би затова онези малобройни мигове от миналото на Нора, които са спотаени в мен, понякога ме зоват към друго място. Онази събота, която сега ми се струва толкова далечна, ми бяха дадени няколко индикации за това тръгване. Беше следобед — Жулиет и Берти не бяха вкъщи. Онзи ден май беше валяло. Нора свиреше на пианото пиеса, която бях чувал много често в други разкази. Подготвяше се за концерт, в който щеше да участва като една от малкото „бележещи успехи“ ученички. Бях влязъл безшумно в стаята. Тя ме видя, но се престори, че не ме вижда, или реши да ми покаже, че не може да се откъсне от това, което виждаше в момента. Кое бе лицето на пианото? Какво ме подтикна да си измисля нейните думи в тази част на разговора ни, откъде дойде желанието да ги предам на други? За пореден път бих могъл да реша да не отговарям на тези въпрос и да се възползвам от възможностите, произтичащи от липсващите отговори. Аз обаче знаех къде съм, респективно къде се връщам. Знаех къде се връщам… Когато влязох в стаята, знаех, че се връщам в този разказ, че отново искам да вляза в него. Освен това за пръв път се доближих, успях да се доближа толкова до пианото с оглед на старите ми истории. Сега бяхме съвсем близо един до друг. Съвсем близо един до друг… Въпреки че гледахме в различни посоки, понеже усещахме, че така трябва… Съвсем близо един до друг… Тъй като въпреки различните си времена се потопихме съвсем бавно в една и съща мелодия… Това естествено изискваше още веднъж да пресъздадем, да изживеем поетиката на една мелодия. Усетих, че още веднъж можех да повярвам в една илюзия. Тази илюзия бе моя илюзия, част от онази фотография, която ме задържаше в отминалите дни, която в различни времена показваше различните си сенки. С други думи, беше това, което бях видял. Моя беше заблудата да разглеждам една жена, една възможна любима като героиня на разказ. Чрез тази грешка една от багрите на света сякаш изчезна. Ала чрез тази грешка дните без думи, без изречения се отвориха за друга утрин, която си заслужаваше да се изживее. Вие например може да се запитате кога за последен път сте се поддали на изкушение въз основа на надеждата, свързана с тази илюзия — от вкуса на сусамово геврече, примесен с миризмата на риба, на пристана на остров, където в ранни зори чакате парахода, който ще ви откара в шума на града. Кога за последен път сте се насладили на чай от мръсен чайник? Къде сте се мъчили да си свиете цигара и сте изпитали малка радост, защото покрай вас е минал файтон, който ви е припомнил, че точно така е било във важен момент от разказа на друг.

И все пак заблудата отново бе моя заблуда, моя илюзия, моята абсолютна неспособност да престана постоянно да се подготвям за нещо, просто да се подготвям. Нора нямаше никаква представа за това. Нямаше представа и за това, че бе запланувана за героиня на такъв разказ. Въпреки всичко седнах до нея. Тя продължи да свири. Чувствах се така, сякаш виждах ръцете, пръстите й за пръв път. Сега знаех, че стаята бавно се превръщаше в мелодия, в мелодия като в онези разкази, като мелодия на онези далечни места… Спомних си гласа като източник на мелодията, която чувах в момента. Бяхме на концерт, който в друг разказ, в друг момент не можа да слее двама души. Беше Моцарт. Моцарт, който невинаги ме завладяваше, придоби нов характер чрез тази неочаквана малка поезия. Изведнъж тя спря да свири. Улови ръката ми. Очите си насочи към клавишите. Почти шепнешком каза с несигурен глас: „Чувствам се така, сякаш нещо в мен ще се скъса“. Замълчахме. Погледнах към клавишите. Обгърна ни дълбока тишина. После тя добави: „Няма да участвам в този концерт… Няма вече да участвам в никой от концертите им“. В гласа й се долавяше сдържан гняв и същевременно боязън. Стиснах ръката й. Създанието до мен бе девойка, устремена със собствени крачки напред по пътя да стане жена. Сякаш поради тази боязън нещо в мен се съживи. Нещо, което не можеше да се предотврати, да се хване с ръка, да се изрече… Устните ни се сляха. Имаше празнота, която доведе мен, доведе нас до това сливане. Тази празнота в онзи момент бях аз самият, в онзи момент беше тя, в онзи момент може би бяхме двамата. Тази празнота беше може би последната, най-трудната крачка по пътя ни, за която в момента се подготвяхме несъзнателно. Тази празнота би могла да бъде и нашето име, в тази минута нашите тайни имена. Ала аз все пак не помня, сега не мога да си спомня онази празнота. Спомням си само вкуса на дъвка в устата на Нора и огъня, разпален, когато тази девойка задвижи езика си в устата ми. Нашата сексуалност се пробуди на различни места с различни пулсации на сърцето. Да повярвам, още веднъж исках да повярвам: имаше и сексуалност, която не се убиваше, не се потискаше с похот… Устните ми се плъзнаха по ъгълчето на нейните устни, страните и шията й. После само се прегърнахме и останахме дълго-дълго така. Накрая тя каза: „Не мисля, че искам, че наистина искам това“. Откъсна се от мен и замълча. Нямахме смелост да се погледнем. Дали в този миг търсехме едно детство? Не можех да опиша мелодията, която продължаваше върху клавишите на пианото, да й дам име. Нямахме смелост да се погледнем… Сякаш бяхме устремени към други места, други чувства, мечти.

Казах: „Затваряме се в себе си. Където с всеки изминал ден умираме по малко“. Тя отговори: „Много хора ще кажат, че съм на съвсем погрешен път… Но дори да зная това ще ми даде сила“. Казах, че всеки върви по собствения си път, че този път за добро или за зло в известен смисъл е предначертан от приятелския ни кръг и че в крайна сметка за живота се разказва това, което някой е поел върху плещите си или не в името на този път. След това сметнах за необходимо да кажа, че се каня да тръгна към дълъг, много дълъг разказ. Някои крачки са направени, за да покажеш на себе си и другите, че си поел на път, че можеш да тръгнеш.

Онези крачки невинаги трябва да са нашите крачки. Но това поне означава, че вървиш или се надяваш да можеш да вървиш, означава да вярваш, че живееш. Моят път към този дълъг разказ ще предприема с оглед на това какво бих намерил отвъд онази граница… Щом тръгна, ще взема със себе си много „пътници“, много „чужди хора“. Тя разбра… „Няма да бъда такава, каквато желаеш“, отвърна.

Постарах се да вместя този протест на едно място от разказа… Изминалото оттогава време ни показа колко много вярваше в собствения си път. Никога не стана такава, каквато желаех. Никога не изпълни ролята на Нора заради онези, които изискваха от нея нещо заради себе си, заради собствената си личност. Изживя независимо своя път. Значението на този път трябва да се подири в това разграничаване, в този стремеж към дистанция. Този път щеше да се очертае съвсем бавно, с решителност. С решителност… С надеждата да се намери нов човек, друг човек… Сякаш искаше да напомни за сродница, която със същото достойнство и решителност бе поела кръста на отритването, без да знае, че си бе завоювала незабравимо място на страниците на дългия разказ.

Един ден Нора си тръгна, когато никой не очакваше и не бе подготвен за това. Отиде в живот, който „нейните хора“ не бяха одобрили, който не можеха да приемат. Зад себе си остави тази празнина, незавършения разказ. Дали по тази причина до днес не можех да направя нищо друго, освен да я оставя да си живее на съвсем друго място? Може би. В края на краищата и тя бе от тези, които бяха пробудили у мен една възможност. Освен това чрез решението да води свой живот бе освободила пътя за дълбоко чувство у Берти и Жулиет, което излезе на повърхността, което доведе до отлаган с години спор. Сякаш нещо се бе изплъзнало от ръцете им. Нещо, чието обяснение ги мъчеше или което не искаха да обяснят, нещо, което искаха да скрият в себе си, в своите различни светове, различни картини… Нора бе това, което те не бяха успели да станат, човекът, когото бяха оставили зад гърба си на онова място… В тази ситуация се очакваше да похвалят вътрешно дъщеря си. Ала болката, родена от тяхната мъка, от вътрешната им пустота в онези дни заглуши възможната, неизразена радост. В подходящия момент щяхме да положим усилия да разговаряме за това чувство и да се „опознаем“ взаимно. За да положим в крайна сметка тези усилия, трябваше да присъстваме с други дрехи на други погребения. Да присъстваме с други дрехи на други погребения…

В главата ми преди всичко се въртеше разказ за нея, който тя не ми позволи да изживея пълноценно, не ме остави да напиша, както исках. Дали в онези дни и аз можех да отпътувам? Можех ли да събера нужната смелост за такова пътуване и за промяната на разказа? Няма смисъл да давам отговор на този въпрос само за да изглежда така, сякаш отговорът е даден, и наново да се надявам на промяна. Та нали в края на краищата сме на нашето място, не сме сменили нашата част от света за друга.

Нора бе отишла на „онова място“ не само за да намери своя глас. В един момент от онова време бях принуден да видя голите факти. Беше вечер. Пак бяхме отишли в нашето кафене в Бебек да пийнем чай от салвия. В това кафене преоткрихме чая от салвия… Тя погледна към корабите, закотвени на брега, и каза, че я вдъхновявали за картина. Аз замълчах. Нищо не можех да кажа. Нямаше да се видим пак… Щяхме да изчакаме да мине много, много време, преди да се видим… След това ръка за ръка отидохме до Ашиян[1]. По пътя минахме покрай залива на Бебек. Спомних си как един ден бяхме взели лодка под наем, за да ловим риба. Тя ме прегърна и каза: „Прости ми… Зная, ще бъде много тежко. Но, моля те, опитай се да ми простиш“. Това бе единственият миг, в който ми се отдаде, наистина ми се отдаде. След този ден не се видяхме повече. Тогава Нора още не бе навършила двайсет.

Така и не можах да приема Нора, моята Нора в избрания от нея разказ, в който тя реши да си тръгне. Това несъгласие доведе дотам, че от едно далечно място, където нямаше как да ме види, поисках да й изиграя малка шега. Всъщност беше игра на дете, което прикрива яда си с пакост. Детето беше за пореден път само. Най-любимата играчка, на която държеше най-много, бе изтръгната от ръцете му. На никого не можеше да изплаче болката си, щом се върнеше в къщата, „вкъщи“. Според играта Нора трябваше да остане героиня на разказ, така, както си я представях, което обаче по никакъв начин не й подхождаше и никога не би приела. Само така можех да я изстрадам в дните, в които изживявах онази далечина. Само така можех да я задържа в един разказ или в няколко изречения, в границите на собствените си изречения. За пореден път бях попаднал в капана на лъжа, бях се поддал на изкушението да бродя в никому неизвестна лъжа. Това беше метод, който бях изпробвал и преди, който бе пробудил у мен силата да вярвам в нова сутрин. В този разказ, след като бе дръзнала да се вдигне на своя бунт и да му се наслади докрай някъде с някакви хора, Нора щеше да разбере грешката си и да проумее границите си. Щеше да приеме, че не може да продължи и да се върне в дома си, от който преди това се беше отказала. С надеждата да обедини достижимите фрагменти от живота, в който се беше върнала, тя — за да вдъхне вяра в себе си на онези, които бе оставила зад гърба си — осъзнавайки напълно своята капитулация, щеше да се омъжи за собственик на голяма фабрика за пластмаса, юпи, който прекарва свободното си време в компютърни игри, не е прочел нито една книга, купува домашни музикални уредби само за „технологичен спектакъл“, но няма никаква музикална култура, затова пък познава много добре „Марките“ и си умира да демонстрира своята писалка „Монблан“, своите цигари „Давидоф“, който ходи в изискани, скъпи заведения най-вече заради името и причислява карането на ски и мотоциклет и участието в курс за екстремно шофиране към най-важните активности в живота си. Няколко дни преди сватбата щях да я попитам защо и как се беше съгласила да се омъжи за такъв човек. Тя щеше да наведе глава и да каже с гласа на хората, примирени със съдбата си: „Търся спокойствие“.

За този разговор пак щях да избера кафенето в Бебек. После щяхме да си поприказваме. Щяхме да се опитаме да не се срещаме, да не се виждаме. Това бягство или всъщност играта на гоненица щеше да продължи много години. От думите, които щеше да ми каже на срещата ни в кафенето, щях да си извадя заключението, че иска да ми съобщи нещо тайно. В същия миг щях да си припомня решенията, взети от други хора заради други животи. От един от тези разкази бе останала само част, която никога не бих забравил. Част, която никога не бих забравил… Въпреки всичко, което се беше случило, въпреки всички моменти и възможности, които можеха да се разгърнат… В синагогата щях да седна на място, където тя можеше да ме види. По време на сватбената церемония за миг щяхме да се погледнем право в очите. Аз щях да се усмихна. За мен този момент щеше да бъде моментът, възвестяващ моя малък, но търпеливо изчакан триумф. Щях да бъда сред последните, които й честитяха. С цялото си поведение при ръкостискането щях ясно да покажа, че се наслаждавам на триумфа, нещо повече: щях да го изразя с разбираем за нея жест. В мига, в който разбереше това, тя щеше да стисне ръката ми, сякаш не желаейки да я пусне. Щяхме да знаем, че сме на погрешен път. Този погрешен път щяхме да видим в момента и двамата. Щяхме да пожелаем от сърце да можем да се вкопчим в нещо, в което вярвахме.

Разказът щеше да свърши тук, с тази картина. Малко по-късно обаче щях да разбера, че никой, освен мен самия не бродеше по погрешния път и че този разказ въпреки формата на повествование и думите, които щях да избера, нямаше да убеди никого и най-вече мен самия. Нора устоя още един път, показа още веднъж, че може да събори онази стена. Сцените на сватбената церемония бяха от съвсем друг разказ. От съвсем друг разказ, в който героите бяха и щяха да останат на друго място… Когато черпя от някои свои спомени, излиза, че този вариант наподобява историята на Рози, по-голямата сестра на Нора, която бе мълчалива, добра и свързана с вътрешния си свят, а от околния свят бе смятана за нещастна. Пътят й към брака и това, което най-близките й изживяха на сватбеното тържество, също трябваше да бъдат необичайни. В сватбената вечер за пръв път щях да я видя наистина, когато реагира на новината, че Танте Тилда не е поканена на голямото тържество в заведението в Тарабя. През деня в синагогата „Неве Шалом“ имаше голяма навалица. Това беше времето, в което всеки трябваше да се усмихва, да демонстрира щастието си. Време, в което всеки внушаваше на другите различни емоции в зависимост от възрастта си. Както бе обичайно на всички сватби и всички церемонии. Сигурен съм, че в тези моменти мосю Жак наново усещаше отсъствието на своите неколцина хора, които сега пребиваваха на много отдалечено, недостижимо място. Берти беше много развълнуван. Устните му потреперваха. Устните му и бездруго трепереха винаги, когато бе развълнуван, разтърсен. Много-много не харесваше зет си. Един ден, когато „новият гост“ бе дошъл в дома му, както правеше все по-често по време на подготовката за сватбата, ми каза: „У този тип има нещо, което никак не ми допада“. Добави обаче, че това трябвало да се таксува и обясни като нормално чувство на женски. Освен това тогава и той както всички в семейството знаеше, че трябваше да се задоволи с това по отношение на дъщеря си.

Жулиет се беше постарала да изглежда много шик. Колкото до нея обаче, вече не се сещам за много неща, свързани с този ден. Нора гледаше по-голямата си сестра с очи, преливащи от обич. Тези погледи се насочиха веднъж-дваж и към друго място. Сякаш чуваше разрива, гласа на неизбежния разрив. Какво означаваше този разрив щях да разбера едва много по-късно, когато преживях раздялата. По време на церемонията Нора може би виждаше и своето бъдеще… Накратко, повечето присъстващи въпреки фотографиите с усмивки бяха на места, където усещаха празнината. И там цареше навалица. Имаше думи на обич, малки, тихи вероломства, които обаче щяха и трябваше да останат завинаги скрити, истории за неизплатени дългове, за дрехи, които прикриваха някоя и друга тъга, за отложени животи. Разбира се, имаше и радости, които оправдаваха завръщането у дома, когато му беше дошло времето. Никой, нито един от присъстващите обаче в тези мигове не можеше да знае или допусне, че приблизително пет години след „щастливия ден“ Рози щеше да се върне в същата синагога, на същите редици от пейки… Въпреки че Рози обичаше Недим, обичаше мъжа, влязъл в семейство Вентура с няколко тъмни картини от миналото си, наистина… Имаше няколко причини, поради които се съгласи да го вземе за съпруг. А и Недим вероятно бе намерил в лицето на Рози съпругата, която търсеше в онези дни. С други думи, всичко беше наред, всичко се отваряше към бъдеще, към „дом“, за който всички мечтаеха, копнееха. Нанесоха се в квартал Еренкьой. Апартаментът беше скъп, изключително елегантен, но лишен от живот, задушаващ, без индивидуалност, каквито жилища има винаги и навсякъде.

Струва ми се, че сега си спомням малко по-добре. Беше съботна вечер. Бях отишъл в Еренкьой „на по чашка“. Колкото до мен, нямах навика да правя такива визити. Но — защо да крия — след изпълнението й в сватбената вечер изпитвах топло чувство към Рози. Навярно исках и тя да усети съжалението ми заради по-раншната ми дистанцираност. Подарих й стояща фоторамка от сребро. Зная, този подарък нямаше стойност, а и никакъв стил. Но като се замисля за дотогавашната ни оценка един за друг, трябваше да се задоволим с това. Рози се изненада много както от идването ми, така и от проявения интерес. Учудването я превърна в обичлива полужена — полудете. Фактът, че бях причината за такава радост, ме постави на специално, незабравимо място дори в този дом. Когато разопакова подаръка и взе рамката в ръце, казах: „Донесох ти я заради всичките ни хора, които пренебрегнахме и оставихме на произвола на съдбата. За да слагаш в нея фотографиите на онези, които обичаш…“. Значението бе скрито тук, в тези думи. С тези думи исках да стигна до нова точка. Тя разбра. Очите й леко се навлажниха. Това беше вторият момент, в който бяхме близки. Благодари ми с треперещ глас и каза: „Ще направя, както искаш“.

Та така онази вечер влязох в този дом. Последвалото не си заслужава да се разкаже надълго и нашироко. Хапнахме, пихме алкохол, слушахме музика, повърхностният разговор засягаше познати теми и хора. Недим заговори за работата си, за автомобила „Ламборгини“, за който мечтаел, за Япония и новите заведения в Истанбул, където можело да се „хапне добре“. Всички тези теми можеха да се сметнат за „преходни“, ако се замисля за настроението тази вечер и човека, за когото исках да се представя тази вечер. Знаех накъде водеха такива разговори, към кого и как. Затова нямаше нужда да се напрягам да открия качества, които биха подхождали на „въображаемия партньор“ на Нора. Това бе една от обратните страни на „културата“. Те можеха да се окажат полезни в неочаквано време, освен това да отворят неочаквани врати. Но независимо от изговореното ми се стори, че тази вечер успях да видя и една дълбоко спотаена страна на Недим. Какво искаше да опази там? Внезапно си припомних чутото за евентуалното му съжителство с онази японка. Тогава мнозина охотно вярваха на слуховете. Може би бях повлиян от тези слухове. Така че, от друга страна, безспорно имаше смисъл, че в една привидно най-обикновена вечер той говореше с обикновени думи за Япония като за страна, която би трябвало да се опознае, разбере и изживее. Споменът подхрани малко подозрение. Познавах това подозрение. Никога не бих се отказал от пътищата, които това подозрение пробуди у мен. Това ме превърна в пленник на онези разкази… Докато Недим мислеше, че споделя с мен някои аспекти на своя свят, а аз, скрит зад мълчанието си, се правех, че го слушам, „видях“ Рози още веднъж. И тя се правеше, че слуша говореното, разказваното. Седяхме близо един до друг, но така, както се взираше в една точка на килима, сякаш се взираше в много далечно място. Играеше си с един от пискюлите на канапето, на което не намираше покой. Цигарите си гасеше полуизпушени. Два пъти ненужно отиде до кухнята да изпразни и почисти пепелниците ни… Сякаш в този апартамент имаше места, в които искаше, непременно искаше да се вкопчи. Дали нещата, в които искаше да се вкопчи, да ги задържи, бяха толкова малки и чупливи? Не можех да бъда сигурен, че отговорите на този мой въпрос бяха правилни. В нас тогава течаха различни времена… За пореден път всички ние се бяхме потопили в различни времена… За момент погледите ни се срещнаха. Дали имаше чувството, че е разкрита, предадена? Ако беше така, в какво бе „грехът“, който бе сторила или който си признаваше? Дали „немотата“ бе друг вид „убийство“? Дали „убийства“ се извършваха само на „онова забранено място“? Зная, че ще избягам и от тези въпроси, години наред, докъдето е възможно. Зная, че това бягство понякога ще ми припомня едно предателство, чието бреме трябва да нося до края. Зная обаче и колко нужно, едва ли не неизбежно е да не му отдавам значение или поне да се преструвам, за да направя някои крачки, още някои крачки, за да бродя в някои нови хора. Този момент бе нашата трета и последна среща след тази, която изживяхме в сватбената вечер, и след втората, на която й подарих фоторамката… Рози можеше да каже това, което искаше да каже, само по този начин. Само така… Под форма, подходяща за онова, което бе изплакала или искаше да изплаче пред мен… Като до последно, колкото й държаха сили, се мъчеше да се захване за чупливото „нещо“… Като се нае да сподави вика на едно дълбоко съкровено място. За жалост едва сега мога да видя всичко това малко по-добре, от гледната точка, на която се намирам или която междувременно намерих. Това означава, че за да разбере, да разбере малко по-добре, човек трябва още веднъж да се отдалечи. Още веднъж да се отдалечи… Тъй като, отдалечавайки се, човек неволно се приближава. Затова ми се струва, че сега мога да усетя откъде да продължа разказа, все едно дали по отношение на онази нощ или другите нощи… Да, каквото искаше да каже всъщност, Рози предпочиташе да каже в друга, много малка стая. Усещаше, че не беше за онова място. Сякаш не само онзи ден, но и другите дни усещаше, че мястото, на което трябваше да живее, не бе нейното. За пореден път една жена в един разказ не бе преодоляла своята чуждост… Случилото се после остана в границата, която невинаги можехме да опишем.

След тази вечер се видяхме още два пъти на различни места. Разговорът ни обаче беше секнал в онзи дом, с онези разменени погледи… Предполагам, че съзнавахме този факт. Нашата отдалеченост, нашите граници ни претеглиха към други точки. Сред хората нямаше да се намерим още веднъж… Какво не вървеше? Трябваше да чакам с години, за да отговоря на този въпрос и на другите въпроси, произтекли от него. Тъй като там стремежът бе дългото мълчание да се проточи колкото се може повече. По този начин всеки изпитваше потребност да се вкопчи в дългото мълчание заради собственото си мълчание, в онова време, също както и във всички известни ни времена. Така че тогава въпросът затова не бе зададен от зрителите или никой не пожела да го зададе. Всеки трябваше да допринесе посвоему за подходящото оформление на спектакъла, защото той си имаше цена, да заеме мястото си, да намери ролята си в спектакъла. В края на седмицата се уреждаха срещи с приятели, ходеше се в прочути ресторанти и нощни клубове, предприемаха се групови пътувания. През втората година на брака им се роди момиченце. Момиченце, което с помощта на бабите щеше да израсне в идеални условия. Та нали при такива бракове се жениш и за цялото семейство. Имаше времена, когато чувствата, истинските чувства се губеха някъде, трябваше да се изгубят. Онези времена трябваше да се изживеят. Всеки изживяваше такива времена заради вътрешното си развитие. Погледнато така, според мен у Рози се криеше най-горчивият аспект на разказа в този миг. Погледнато така, това бе донякъде и наша картина. Беше картината, в която тя се криеше, бе принудена да се крие. Една сутрин, горе-долу три години след раждането на дъщеря си, Рози видя този свят, света, който познаваме, за последен път, когато, миейки прозорците, по неизвестна причина „загуби равновесие“, и падна от осмия етаж долу, в „последната пустота“. Завесата на тайната се спусна неочаквано върху случилото се там. Въпросите, фактическите въпроси, всеки за пореден път трябваше да си зададе сам — въпреки всички общи неща, въпреки всички семейства. Въпреки всички надежди, празни обещания, въпреки измяната, лъжите, любовните думи… Дали някои животи бяха живени и приключвани така тихо и кротко? Сякаш понякога бе достатъчен един момент, едно изречение, няколко думи, за да се приключи един живот. Един момент, една крачка стигаха, за да се приключи един живот… Инцидентът покруси мнозина, особено семейството, най-вече защото го сполетя ненадейно. В такива случаи такава ненадейно сполетяла беда естествено се приема като „съдба“. Със сигурност вярата в непредвиденото е друг начин да понесеш дълбоката болка. Макар всеки, който поне малко бе способен да се вслуша в себе си, да знаеше, че тази крачка бе направена след дълга, много дълга болезнена подготовка. Може би затова, заради този вътрешен глас на опелото присъстваха толкова много хора. В синагогата бяха дошли не само роднини и приятели, сиреч онези, които проявяваха вътрешно съпричастие към голямата болка на семейството, а и хора, които не се бяха мяркали с години, дори такива, които се бяха отдръпнали от обида. Казано другояче: освен приятелите там бяха и разкаяните, закъснелите и зрителите…

Съболезнованията се приемаха в дома на Берти. По това време Жулиет почти не говореше. Посетих я с известен страх, като човек, съвиновен за тази смърт. При такива неочаквани смъртни случаи винаги бях дотолкова преизпълнен с болка, че едва намирах думи. Още веднъж се прегърнахме с обич. Казах й: „Сега тя е на друго място. На място, където винаги е искала да бъде. Затова сега е щастлива, много по-щастлива отколкото бе тук сред нас. Няма да я видим вече, зная, че няма да я видим никога вече. В тази ситуация не можем да си покажем, да си докажем взаимно истинността на нашите чувства. Но пък трябва да повярваме на това, което чувстваме, на гласа, който излиза от нас. Знаеш, и тя искаше да повярваме, че мястото, на което отиде, е много по-красиво от това, което напусна. Отсега нататък зависи от нас и само от нас дали ще съумеем да я обичаме истински. Няма вече «после». Не бива да разчитаме на друго «после»“. Жулиет бавно поклати глава, за да потвърди думите ми. Стисна рамото ми. Не каза нито дума. Ясно беше, че е решила да мълчи, да запази гласа си от другите, да не им позволи да го чуят. Ако беше проговорила, ако гласът й се беше чул, сигурно щеше да избухне в ридания. Имаше други часове за плач, за безнадежден, отчаян плач. Може би това бяха часовете, в които други мечтаеха, часове, в които ни се причуваше, че на сутринта някой изневиделица тропа по прозореца на стаята, или някой предмет си припомняше своята песен, или едно място се затваряше в себе си… Именно тези часове ни караха да „пораснем“. Знаехме това. Че във времена, в които не бяхме подготвени, още много пъти ще изживеем, ще споделим един с друг такова „завръщане“ — в този момент знаехме, усещахме това, така предполагам. Може би затова ми се стори, че тя очакваше нещо, някого другиго, седейки мълчаливо в черните си дрехи на канапето, за да посрещне другите скърбящи, докато гледаше горящия за дъщеря й памучен фитил, който плуваше в стъклено кандило със зехтин. Пак бяхме заедно. Пак… И то по начин, който никой не можеше да разбере, за който на никого не можехме да разкажем… В този миг видях Берти. Усмихваше се. Като че ли това, което бях казал, бях поискал да загатна, му бе доставило малка радост. Сякаш искаше да каже: „И това ще мине. И това минава, и това ще мине“. И той мълчеше. Ограничи се с думите: „Добре дошъл при нас“. Добре дошъл при нас… Това бе всичко. В тази миг разговорът ни се сведе до тези думи. Ала за онези, които знаеха какво сме преживели и нашата история, тези думи бяха като дълъг разговор… Естествено и Нора беше там. Беше пристигнала в Истанбул веднага, щом бе получила известието за смъртта на сестра си. Дали и тя бе една от закъснелите? Дали и тя спадаше към онези, които, виждайки тази стая, дочуха гласа на разкаянието в себе си, защото знаеше, че изгубените дни никога нямаше да се върнат, че не може да ги задържи, докосне отново? Никога няма да узнаем това. Но фактът, че можех да си задавам такива въпроси, може би донякъде означава, че исках да я видя в такова време. А че реши тихо и кротко да се върне в своя периметър, след като мина „седмият ден“ в памет на сестра й, с други думи: „траурът“, затвърждава моите мисли. Черното си облекло остави в Истанбул, знаейки, че с никого не ще може да сподели бремето на изгубените дни. Да си тръгне толкова бързо, след като бе изчакала само седемте дни, ми се видя като бягство, бягство от нещо, което искаше да задържи извън всички познати й думи. Положително означаваше и бягство от разказа, нашия разказ. Времето беше друго… За по-подходящо време трябваше да преживеем други грешки, да поемем отговорността за тях… Може би и затова в онези моменти ни бе достатъчно да се погледнем, само да се погледнем. Да, в онези моменти се задоволихме с гледане, само с гледане. Трябваше да останем в нашата самота. Трябваше да останем в нашите думи. За пореден път другите бяха наша сянка. За пореден път другите ни задържаха помежду си… Чрез обвързаността с това чувство, чрез знанието за нашата обвързаност с това чувство в онези дни у мен се отвори пътят към надежда, която заслужава да бъде възобновена. Нашият разказ очакваше друг разказ. В обвързаността с тази надежда у мен възникна чувство, което тогава окачествих като болезнена радост, което обаче с течение на времето съумях да дефинирам много по-добре…

Страхове, очакването на ново завръщане или надеждата още веднъж да мога да бродя в ново време, въпреки всички загуби… В онези дни сякаш чрез Рози още веднъж наново изживяхме, опитахме се да изживеем тези чувства, които бяхме изживели, без да ги разберем и да ги видим. Някой изиска от нас да намерим хората, които бяхме забравили някъде. Повикът се насочи към онези, които искаха да намерят ново, по-правилно място за себе си в непълноценно изживяна история. Този глас бяхме чули и всъщност никога нямаше да се избавим от този глас… Години по-късно Жулиет щеше да си спомня за тези болезнени седем дни, които бе прекарала с Нора в Истанбул, като за малко чудо. Майка и дъщеря бе бяха сближили в най-истинския смисъл на думата, бяха успели да се докоснат, бяха достигнали друго измерение. В тези седем дълги дни и нощи бяха убедени, че за пръв път бяха проумели своята битност на майка и дъщеря. Това означаваше, че въпреки всички страхове, грешки и оправдания се бяха осмелили да изяснят истинските си позиции и да водят искрени разговори. Като се вземат предвид онези животи, периодът безспорно бе много кратък. Ала времето бе истинско, съвсем различно от времето в онези мечти, които до последно не можеха да се разкажат и споделят взаимно. Истинско, „изживяно“ време, получило каквото му се полагаше. Истинско, правилно време, записано в историята, за да не бъде пак забравено… В случая продължителността не беше съществена, в крайна сметка главното беше изгубените години да се намерят, да се изпълнят със смисъл и да се вместят някъде в това чувство. Но защо бяха закъснели толкова, защо трябваше да чакат толкова дълго? Дали направиха тези крачки, за да не изпитат нова пустота, нова липса, необратимост при нов смъртен случай? Дали това наистина бяха крачки „напред“, към друго бъдеще? Къде бе в този случай „напред“, на кого принадлежеше бъдещето или възможността, която си струваше да бъде подкрепена? За мнозина навярно е невъзможно да отговорят на тези въпроси. Тези въпроси навярно трябва да останат извън много животи и много разкази. Иначе неразказаните, изгубените някъде истории на хората, които не можеха да проумеят времето и никога нямаше да проумеят това време, нямаше да ни навестяват в нощите като рана, която не се затваря толкова лесно.

Размишлявайки за всичко това, вярвам, че и Жулиет, и Нора бяха дръзнали да проникнат в самотата на другата. Тази възможност пробужда у мен надеждата за ново утро. Чувствам как бавно се приближавам към онези хора, за които един ден искам да разкажа, за които вярвам, че мога да разкажа, без да привличам твърде много вниманието върху себе си. Зная, това е топлината на доверието. Топлината на доверието, което намерих не на много места, не в много думи… Можех да реша да спра тук. Можех да се опитам да остана тук… Аз обаче имах други въпроси относно тези нощи. Какво бе говорено тогава там, с кои спомени двете влязоха в онзи мрак? Какво ги сближи толкова една с друга? Дали беше болката от загубата на много любим човек? Или се срещнаха в разкаянието, породено от тази загуба? Или пък беше желанието да се вкопчат една в друга при тази среща? Със сигурност можех да размишлявам над тази възможност и да се опитам да намеря нужните думи. Но — защо да крия — да обясня този „подход“ само с тези мотиви винаги ми се е струвало като избор на това, с което сме привикнали, като желание да бъда един от зрителите или персонажите на разказ. Там трябваше да има още „нещо“. Още „нещо“… Нещо дребно, но много важно… Това обаче вероятно знаеха само Жулиет и Нора. Това бе необходимо заради разказа, донякъде и заради моята безнадеждност в разказа. Тази част щеше да се изживее така, бе изживяна така „посредством други“… В този случай имаше нова липса, за която исках да разкажа, чието място исках да намеря. Нова липса… За да съзра отново с други очи едно утро… Имаше само един-единствен детайл за тези дни, който успях да науча от Жулиет, който обаче ми се видя много значим. В нощта на шестия ден, след като „гостите се сбогували“, майка и дъщеря излезли навън, за да направят дълга разходка из улиците. Навсякъде царяла пълна тишина. В тази тишина магията на нощта докосвала глъбините на душата. Разхождали се ръка за ръка, без да разговорят, без да промълвят нито дума. Внезапно се изсипал проливен дъжд, валяло като из ведро. Те продължили разходката. Струвало им се, че в този час минавали през място, където нямало вече думи или думите били намерили истинския си смисъл. Дъждът бил техният дъжд. Дъждът на онова, което не били изживели, което били изгубили някъде, което били отрекли една пред друга. В тази нощ имало улици в дъжда и имало уловени за ръце друга жена и дъщеря й, които дълго се разхождали из тези улици… Когато се приближили към „къщи“, Жулиет попитала: „Ще се върнеш ли?“. А Нора отговорила: „Не, няма да се върна… Никога повече няма да се върна“. Замълчали. Били намерили отново гласовете си. Бил моментът, в който се разбирали може би най-добре… На следващата вечер Нора заминала. На друго място я чакали други хора…

В онези дни никой не плака за Рози, никой не искаше да покаже, че плаче. Имаше време за плач и разговори, време, в което реалните разговори бяха необходими. Детайлите обаче криехме, бяхме научени да ги крием. В онези дни заради Рози бяха смятани за необходими други разговори, въпроси и съмнения. Въпросите и съмненията преобладаваха в света на гостите, зрителите. Ние нямахме друг изход, освен отчасти да мълчим и също да слушаме. Да се опитваме да мълчим, да слушаме, а отчасти и да подслушваме. Това сигурно беше белег, че не можехме да останем равнодушни, може би дори, че искахме да бъдем заедно с онези гласове. Въпросите и съмненията в онези дни породиха у мен ново усещане за абсурд. Но аз зная, във всеки абсурд, във всяко привидно просто изречение има място, което рано или късно привлича човек. Освен това заради структурата на разказа неминуемо трябва да се върна при онези гласове. Един от въпросите се отнася до това да разбера малко по-добре „последния момент“. Как така жена с такива добри материални възможности нямаше чистачка, а миеше сама прозорците на апартамента си? Дали беше обикновен нещастен случай? В онези дни вероятността да е пожелала да сложи край на живота си изглеждаше много близка до ума на тези, които търсеха отговора на този въпрос. В случая трябваше да се издири какво не е било наред, какво е подтикнало към такава постъпка млада жена с тригодишно дете. След това имаше „присъди“. Случилото се щяло да се отрази на малкото дете. Щом бил толкова богат, като станело време, мъжът трябвало да се задоми повторно. Дали жената помислила за това? В тази „фаза“ беше лесно да се даде отрицателен отговор. Лесният отговор беше избран, защото тогава, както бе обичайно в такива истории — на жената се отреждаше мястото на жена, неспособна да носи своята отговорност. Това със сигурност бе един от начините да се превъзмогнат смъртта на Рози и чувствата. В тази ситуация „историите“ придобиха нов смисъл. Всички герои на този разказ познаваха „онова момиче“ посвоему. Спомените ненапразно се съхраняваха. Момичето било „различно“, мълчаливо, много кротко. Всъщност едва ли не очаквали, че това момиче един ден ще падне в този мрак… Тук инцидентът би могъл да приключи за зрителите. Само че аз от своя страна винаги съм вярвал, че отвъд всички тези тълкувания се крие още едно. И аз не се съмнявах, че Рози е избрала смъртта. И все пак трябваше да има още една причина, незабелязана от никого, за избора на това непредотвратимо действие. Единствено този мотив би ни отвел до една друга Рози, която не бяхме виждали в живота й. Години наред вярвах в този мотив. Тази убеденост положително нямаше никакво основание, никакво обяснение, никаква логика. Тук имаше само едно предчувствие, което подобно на всички предчувствия спотайваше думите си…

Години по-късно щях да се доближа до „мотива“, и то в момент, когато аз самият вече изобщо не го очаквах.

[1] Дом, в който е живял турският поет Тевфик Фикрет (1867–1915), от 1940 г. — литературен музей. — Б. пр. ↑

Онази вечер пихме за Рози

Беше вечер през ранното лято, което се обновяваше с многобройни цветове, и градът за пореден път ми изглеждаше безлюден. Мисълта, че за други вечерта започваше като вечер, която си заслужава да се изживее, ме развълнува отново. Спонтанно реших да посетя онзи бар, в който отдавна ми се ходеше. Честно казано, баровете, нощите с алкохол и блъсканица дотогава не бяха играли решаваща роля в живота ми. Този бар се намираше на брега на морето. Нещо повече: беше много близо до морето, до скръбта на онзи летен мрак. Тъй като знаех, че това лято нямаше да напусна Истанбул, поисках да изживея за няколко часа малкото ваканционно селище, което бях изгубил отдавна… Както в някои разкази има времена, в които човек размишлява за съдбата си, така и аз щях да последвам копнежа и да направя крачка към онази илюзия, въпреки всички пречки. Сякаш знаех, че онази вечер ще срещна там онзи мъж, и мъжът сякаш знаеше, че аз ще отида там. Стремежът да проникнеш в тайна, макар и след години, наподобяваше нуждата да откриеш яркото пламъче в мрака. И по-рано го споменах на друго място. Имам един вид кръвна връзка с този вид разкази, кой знае, може би както всички „сомнамбули“, които бродят по пътя на дълъг разказ…

Отидох в час, който можеше да се нарече ранен за този бар. На крайбрежна маса седяха две жени и двама мъже, изглеждаха така, сякаш от години чакаха „някого“. Сякаш представлението бе преместено на друга сцена с други думи. Другите думи естествено означаваха други погледи, другите погледи означаваха други спомени, другите спомени означаваха други самоти. Други морета можеха да бъдат дори други смърти. Може би по тази причина хората на онази маса бяха по-мълчаливи от необходимото. Бяха мълчаливи; може би думите им бяха отдавна изразходени. От време на време казваха по нещо, разменяха две-три думи, после пак млъкваха. После дълго гледаха морето, все едно не знаеха какво да правят. Мълчанието и кръстосаните им погледи ми напомниха за филм на ужасите. Да, очевидно от години чакаха някого. Познаваха масите, а и масите ги познаваха. Щяха да останат. Нямаше да си тръгнат… Заради тях измислих тази история на кръглия бар плот в средата на помещението. Ако поразмишлявах още малко, може би щях да намеря някъде и „очаквания човек“. В този момент обаче забелязах как един мъж, седящ точно срещу мен, ме погледна и усетих как ме полазиха леки тръпки от чувството, че съм го виждал някъде, че съм го оставил в миналото, във време, за което вече не си спомнях. Сякаш би могъл да чуе как се опитвах да добавя някои нови думи в някои нови изречения заради другите, заради разказа на другите, който се пишеше в мен. В края на краищата глас имаха и погледите, които се опитваха да спотаят нещо, които тайно искаха да скицират или разкажат нещо. И аз го погледнах. Той се усмихна. После стана и бавно се приближи към мен. Не беше „чужд“, не беше герой или човек от драма или роман, проникнал в моите изречения от изреченията на друг. Имах малък, но ценен спомен за него. Спомен, който трудно можех да извикам в настоящето, ала който въпреки това, както знаех, бе запазен в мен, в една от старите ми вечери; Пак не можех да се избавя на бърза ръка от тази празнота, несигурността, произтичаща от неспомнянето. Все пак не се наложи да чакам твърде дълго. След няколко мига успях да извикам в паметта си онази вечер с множеството й детайли. За пръв път бях срещнал мъжа в апартамента на Рози, вечерта, когато й занесох рамката. Там ме беше впечатлил с песните, които изпълняваше под акомпанимент на китара, и със солидното си пиене. Беше професионален музикант, свирил няколко години в нощни клубове. Затова имаше широк репертоар. Хвалеше се, че можел да изпълнява песни на четиринайсет езика. „Ако желаете, мога да пея и на арабски, староеврейски и арменски“, така беше казал. По-късно след малкия си „концерт“ бе изпял и една от арменските песни. Не зная дали „арменският“ му беше правилен или дали песента изобщо беше арменска. Което знаех и за което си спомнях, беше, че изпълни тази песен по-различно от предишните. В края й каза: „Майка ми много обичаше тази песен. Днес щеше да има рожден ден. Преди да издъхне, на смъртния си одър бълнуваше за град Ван, за уличките от детството си. Така и не отидох във Ван…“. След това в салона настъпи тишина. Кратка, много кратка, ала много дълбока тишина… Първо се уединихме в тишината, в нашата тишина… Първо се спотаихме в нашата тишина… А после… После му ръкопляскахме бурно за тази песен. Онази вечер в онзи апартамент бяхме само няколко души… По време на малкия „концерт“ Рози слушаше с възхищение своя приятел, който, изглежда, бе постоянен гост в дома й. При последната песен и нейните очи, както и на повечето от нас се навлажниха. Ала този миг сякаш я трогна повече от всички нас…

Тогава мъжът вече не работеше като нощен музикант. Беше избрал порядъчна професия, подхождаща повече на света, в който живееше. Беше се нагърбил да работи и да изведе докрай дългата битка с хората, които бе оставил зад себе си, и накрая бе успял да стане административен директор в голямо промишлено предприятие. Беше уморен, малко самотен, но печелеше добре. Беше щастлив, че баща му, пенсиониран генерал, се гордееше с него. Да, спомних си. Сега ми беше още по-близък. Сякаш усетил какво си мисля, каза: „Всичко е точно така, както си спомняте“. Черната му коса и брадата бяха прошарени. И отново, сякаш прочел мислите ми, възникнали под впечатление на видяното, добави: „Освен белите коси, разбира се“. Щом видя, че изтръпнах, приятелски ме докосна по рамото и предложи да поръчаме още по едно питие. Барманът веднага реагира на знака с ръка и ни донесе нови чаши. Това беше малък „спектакъл“. На това място от разказа му трябваше да забележа, че там добре го познаваха. И двамата пиехме мастика. И двамата смесвахме мастиката с вода. За мезе хапнахме малко свежо сирене и пъпеш. Беше лятна вечер… Масите бавно се пълнеха. Хората на онази маса още бяха там, а очакваният още не бе дошъл. Тук-там проблясваха светлините на града, морето като че ли „течеше“ в още по-наситено тъмносиньо. За мнозина бе дошло време пак да заговорят за Бодрум. От дъното на бара долиташе песен, някакъв мъж пееше нещо като: „Здравей… Ти ме повика, аз дойдох… Чия си сега? Сама ли си или дишаш за друг?“.

Чукнахме се с чашите. Безмълвно отпихме едновременно първите си глътки. „Хубава песен… За пръв път след толкова време песен да ме трогне така силно“, каза той. Аз казах: „Всъщност винаги сме готови за такива песни… Нима всички ние не сме изоставили някъде някого, когото много сме обичали, с когото ни е свързвала страст, не сме били принудени да го изоставим“. Той не отговори, а се ограничи само да ми кимне в знак на съгласие. „Вслушвахме се“ в онази песен. След това той попита: „Я кажете сега какво ви довея тук“.

„Не зная. Но едва ли не ми се струва, че вие ме повикахте“, отвърнах. Той се усмихна и каза: „Използвайте това в някой разказ“. „Ще го направя“, казах. Той пак се усмихна и попита: „С какво се занимавате в момента?“. Понечих да избегна отговора, казвайки: „Стигнал съм до средата на дълъг разказ, за който не зная кога ще го завърша… Някои от нас отидоха доста далеч…“. Той пак замълча. С погледите си май се опитваше да каже, че ме разбира, че това, което исках да кажа, не му беше чуждо. И двамата се смълчахме. За да запълним малката празнота, отпихме по глътка. После се поинтересувах какво е правил през цялото това време, като запитах: „А вие? Къде бяхте?“. Това безспорно не бе неочакван въпрос. Очакван въпрос, изискващ отговор… Той се усмихна като дяволит палавник, горд с тайното послание, което носи. „Няма да повярвате, ако ви кажа.“ Отвърнах: „Пак сте се върнали към музиката?“. Той присви очи, махна с ръка в знак на отказ, което по мъдър начин загатваше, че тези дни са много далеч в миналото, и каза: „Сега продавам кюфтета“. Щом видя, че го погледнах със съмнение и усмивка, допълни: „Знаех си, че ще се смаете. И другите се смаяха. Но противно на това, което предполагате, сега съм много щастлив човек. Най-важното е, вярвам, че намерих това, което съм търсил през всичките години. Решението взех преди две години. Тогава работех в онази фабрика, без да си задавам много въпроси и смятах, че животът ми е осигурен. Един ден, привечер, когато тъкмо се канех да си тръгвам, генералният директор ми изпрати доклад, който да анализирам; резултатите трябваше да представя на другата сутрин. За да подготвя работата до другата сутрин, трябваше да остана там до късна нощ. В такива ситуации бях изпадал и по-рано. Онази вечер също нямаше да протестирам, ако не бях в много специално положение. Но онази вечер бе друга, поне обещаваше да бъде друга. Жената, на която отдавна «звънях», с която говорех по телефона, но която познавах само като глас, най-сетне се бе съгласила да вечеря с мен. Да, до този ден не бях виждал жената, познавах само гласа й. Прилича на приказка, нали? На приказка… Оттогава всичко, което изживяхме, и бездруго беше като приказка, като откъси от стар роман… Беше ни събрала малка случайност, обява във вестника… Беше неделна сутрин… Разгръщах вестниците, за да убия времето. И ето че ми попадна обявата. Някаква жена предлагаше обучение по османистика. Жена, която преподаваше османистика… Ако бяхте на мое място, ако скучаехте, нямаше ли и вие да наберете този телефонен номер, да се запишете, за да прекарате един ден колкото се може по-различно? Послушах гласа на сърцето си и телефонирах, без да се поколебая. Възможно бе да се озова и пред стара дама от стария Истанбул. Гласът по телефона обаче звучеше изключително млад и преди всичко топъл. Стори ми се като гласа, който отдавна търсех. Сякаш гласът бе чакал моето обаждане. Обадих се в отговор на малка обява. Приказвахме близо два часа. Усещахме, че можем да говорим за всичко, на всяка тема, която ни хрумваше, която ни интересуваше. Дадох й телефонния си номер, за да сме «с равни шансове». На другата вечер тя ми позвъни. Отново приказвахме дълго, четохме си стихотворения. Само малцина знаят, че много обичам да чета поезия. Майка ми беше донесла много стихотворения от изток, от нейния изток… В някои нощи ми рецитираше стихове. В тези стихове имаше планини, вода и малки села. В тези стихове присъстваха страховете на нощта и смъртта… За нея това бяха стиховете на изгубените народни песни. Само че народните песни означаваха скръб, стиховете бяха осиротели след онези смъртни случаи, те живееха у нея единствено в думите. Народните песни означаваха скръб… Майка ми рецитираше тези стихове най-вече в нощите, в които се чувстваше много самотна, когато копнееше за някого или нещо. В тези часове се чувстваше най-чужда в Истанбул. В тези нощи я чувствах най-близка. Тези стихове ме пренасяха не само в друга самота, но и в самотата като такава. Най-вече затова обичах поезията. По-късно открих своята поезия, исках да повярвам, че съм я открил“.

Стихотворенията, които четях на тази жена по време на телефонните разговори бяха точно тези, с които не се бях разделил и никога няма да се разделя. Нейните стихотворения пък бяха съвсем различни. Но естествено не говорехме само за стихотворения. Говорехме за живота, който принудително бяхме оставили зад гърба си или за който мечтаехме. Сякаш искахме да срутим онази стена. Не можехме да се видим; искахме някак да си внушим, че не е възможно да се видим… По-късно й пеех песни. За пръв път от години пеех толкова прочувствено някои песни. Така минаха три-четири месеца, с тези интензивни разговори, които с времето се превърнаха в единствената ни радост. Оставаше да се направи само една крачка. Необходима крачка, за която знаехме, че е необходима, която обаче все отлагахме… Безспорно и тя също като мен усещаше, че тази крачка ще бъде една от най-трудните за нас. Предложението дойде от мен; казах, че трябва да се видим. Отначало тя не се съгласи, каза, че се бояла от разочарование. Бояла се не само да изживее разочарование, но и да донесе разочарование. Може би имаше право. В крайна сметка всичко беше като чудо, можехме да разрушим магията. Аз обаче настоявах, че думите ни се нуждаят от нов импулс и в най-лошия случай няма да се погледнем в очите. Тя разбра. И бездруго беше невъзможно да не разбере. Малко по-късно каза, че ще приеме предложението ми и е готова да поеме всички рискове… И така, онази вечер моментът беше настъпил; исках да я заведа на вечеря в ресторант, за който мечтаех от години и който знаех от един разказ. Ресторантът беше в Кандили.

Споменатият разказ завършва в една септемврийска вечер. Героят се връща от смъртоносно изпитание, под чието впечатление ще остане задълго. Смъртта била смърт на други и означавала, че много животи щели да потънат в забрава… Може би затова в тази есенна вечер героят помислил ресторанта за остров… След като прочетох разказа, почувствах, че не съм далеч от това усещане за остров. Сякаш островът бе както островът в душата ни, така и убежището, което дирехме. Разказах й тази история. Ресторантът в Кандили можеше да стане и нашият ресторант… При вида на поръчението на шефа съзрях кристално ясно пред себе си действителността, от която открай време исках да избягам. Трябваше да прекратя това. Без да се обадя на никого, просто си тръгнах и оставих дребните неща, които години наред ми бяха помагали да оцелея и за които бях вярвал, че са мои, там, където им беше мястото. На доклада написах: „Майната му!“. В миг зачеркнах десет години усилия. След това ми се обадиха няколко пъти да съм се върнел на работа, не можело просто така да зарежа всичко. Само че аз зарязах всичко, наистина. Онова, което онази вечер бях оставил или, както го нарекоха, зарязал там, не беше вече моя работа. Затова въпреки всички обаждания така и не се върнах там. Мнозина колеги казваха, че съм на погрешен път. Аз обаче вярвах, че чрез тези крачки ще мога да водя по-правилен живот. Това убеждение не можех да споделя с тях. Дори не се и опитах… Но да се върнем на яденето: яденето, благодарение на което се чувствах призван за нов живот, беше превъзходно. Тази вечер й направих предложение. Тя прие. Женени сме от три години. Отворихме гостилничка за кюфтета. Тя прави кюфтетата. И то всеки ден, без да й втръсне или да загуби желание. Понякога наминават колеги от старата фирма и казват: „Възхищаваме ти се. Ти извърши най-голямата революция в живота си“. Същите, които тогава ми казваха, че съм на погрешен път… С две думи, чувствам се добре. Чувствам се добре и съм тук. Там съм, където вярвам, че ми е мястото, заедно с хората, за които вярвам, че са ми близки, добави той.

След като отпи глътка, каза: „Трябваше да се срещнем още по-рано“.

„Кой не би поискал това?“, отвърнах. „Във всеки случай има някой, който иска да запише нашия разказ, нашите разкази“, каза той. В отговор попитах: „Нима не сме ние самите тези, които пишат своите разкази, поне собствените си разкази?“. Отговорът му бе: „Да… особено в онези мигове ние не иска да видим и усетим, че бродим по такъв път“. Тук прекъснахме разговора и млъкнахме. След малко казах: „Ако се опитам да разкажа на другиго вашата история, никой няма да повярва, по-скоро почти всеки ще реши, че съм я измислил“. Той отвърна, сякаш за да потвърди още веднъж казаното от мен: „Може би затова сме толкова сами“. После продължи разговора ни с думите: „А пък има толкова много разкази, които не сме могли да разкажем, защото другите не биха повярвали, че сме ги изживели и видели. Ние сме пленници на толкова много разкази“. В този миг отново изпитахме нужда от кратко мълчание. Затова и двамата отпихме по глътка. Той каза: „Доколкото зная и историята на Рози е история за пленничество. Една от историите за пленничество, която не ми дава мира от години, която не можех да разкажа на никого“. Казах: „Винаги съм бил убеден, че историята все някога ще се върне при мен, нещо по-важно: че ще ме запознае с човек, който отдавна ме е чакал на една стара фотография“. Той отговори: „Разказът ви би могъл да започне така“. В гласа му се долавяше мъдра ирония. Сякаш искаше да каже, че и другаде се е сблъсквал с подобни разкази. Отново се породи усещането за голота, което бях изпитвал и преди. Засрамих се. Затова бях готов да се отдръпна с думите: „Естествено, ако съумея да разкажа това“. Усмивката му стана приятелска, когато отвърна: „Нима не сме затова тук?“. Като че ли вече спадахме към хората, които умееха да носят съдбата си, които се опитваха наново да се примирят с онази изоставеност. Познавахме онази скръб. Тази скръб неизменно ни беше обединявала, макар да се бяхме намирали на различни места. От този момент нататък можехме да тръгнем съвсем бавно към онази фотография…

„Смъртта на Рози не беше обикновена злополука или случайност, това е невъзможно“, продължи той разговора ни. А после с поверителния тон на мъж, който нощем чука на вратата на приятел, ми разказа историята на Рози, която години наред бе съхранявал в сърцето си, която не бе споделил с никого, дори с жена си. Преди доста години много пъти виждал Рози с „непознат“ в една чайна градина в Мода. Тогава се стараел да не пропуска сутрешния си джогинг. Успявал да се скрие, да остане незабелязан. Рози и мъжът седели винаги на една и съща маса. Тя слушала мълчаливо и съсредоточено навела глава това, което й говорел. От разстояние естествено не можело да се разбере за какво приказвали. Все пак гласът на мъжа издавал настойчив и не по-малко отчаян призив. Кой бил този непознат? Кой бил този гост, явно влязъл донякъде „неканен“ в този живот? Това така и не разбрал. Но този мъж положително имал нещо общо със смъртта на Рози… Това било само догадка, знаел. Но той винаги отдавал значение на догадките…

Чрез този неочакван развой разказът ми за Рози пое в съвсем друга посока… На това място се спотайваха неща, които не можеха и никога нямаше да могат да се разкажат. Неща, които викаха смъртта. От друга страна, над всичко — защо да крия — след толкова години вече тегнеше недосегаемост, невъзможността да я достигнеш. Не можехме да изискваме твърде много от миналото. Онази вечер пихме за Рози. Тази вечер пихме за всички наши хора, които не бяхме дарили достатъчно щедро с любовта си. С други думи, онази вечер пихме за това да можем да бъдем малко повече себе си… „Няма да се видим повече. Отсега нататък никой няма да ни събере…“, казах. Той, изглежда, се съгласи с мен. В крайна сметка беше ясно кой къде бе останал, кой какво бе направил в този разказ. „И двамата знаем причината“, каза той. Естествено, че и двамата знаехме причината за тази принудителна раздяла или защо предпочитахме да стоим далеч един от друг. Имаше и други факти, които ни бяха известни, но в този момент не можехме да произнесем… Ето защо тези изречения трябваше да останат последните изречения в този разговор… Междувременно барът се беше напълнил. По другите маси времената бяха други… Хората на онази маса още бяха там… Името на мъжа беше Харун. Нямаше да го видя никога вече. Не ми каза къде е гостилничката за кюфтета.

Тръгването на Нора към нейната авантюра

Та това беше разказът за Рози или по-скоро: това, което научих за него в онези дни. А пък Нора бе тръгнала към своята авантюра. Не слушаше друг глас, освен своя и искаше да бъде сама, сам-сама… Навярно най-вече затова пътят й породи у мен онова съжаление. Това съжаление днес като че ли мога да формулирам малко по-добре: Тя беше от хората, които можеха да видят „другия живот“. Безспорно си „тръгна“, удаде й се да си тръгне, защото почерпи сила от светлината на мястото, което виждаше, можеше да види. (Или да си „тръгне“ може би означаваше да се изгуби в нова заблуда, означаваше, че човек, без да забележи, съвсем бавно „преустройваше“ собствената си заблуда в собствен затвор или свое убежище?) Когато си тръгна, беше около двайсетгодишна. За база на новия си живот избра Бодрум. „Мъжът“, „спътникът в живота“, на когото подари цялата си женственост, бе художник, прехвърлил четирийсетте, тоест значително по-възрастен от нея. Въпреки багрите, мечтите и способностите си беше известен като неуспешен, непризнат от тези, които „колеха и бесеха“ в артистичните среди. Според мен той носеше бунтаря в себе си донякъде като чужд човек. Нора остана дълги години „там“. Трябваше да се бори със себе си, за да не се върне в Истанбул, въпреки всички смъртни случаи, настъпили по-късно. Семейството познаваше както борбата, така и онези, които умееха да я водят. Нямаше заблуда, а съпротива срещу една заблуда. В този смисъл разказът за Нора бе разказ за една „съдба“. Без да се съобрази със семейството, бе избрала живот и бе решила да разбере собствените си заблуди надалече, извън дома си. Особеното в нея беше, че бе решила „да не си придава важност“. Това качество притежаваше и по-голямата й сестра. По мое мнение това беше единственото качество, единственото „лично кътче“, където те се срещаха, където им се удаде да се срещнат. Тъжното, наистина тъжното беше, че така и не осъзнаха колко си приличаха.

„Там“ Нора имаше две деца от този мъж. Дали това бе друга форма на самоопределение в онзи живот — да се изгубиш още малко повече в тази самота без път назад?

Земетресението

Всъщност още веднъж сме конфронтирани с дълго, старо изгнание, което по всяка вероятност не е било достатъчно разяснено на „другите“… Всъщност болката, която Нора причини на семейството си със своето „изселване“, със своя избор на далечината, бе само продължение на болките, сполетели този дом в предходните години. Безспорно всички осъзнаваха факта, всеки, който, независимо къде, бе съпреживял този период. Пътуванията или — ако може да се каже така — тръгванията към една надежда бяха като сцени от стар, безкраен филм. Тези сцени съхраняваха някои незабравими лица в тази разединеност, в която хората бяха откъснати един от друг. Джери беше там. Джери бе отишъл там преди години, в тези сцени на самота, надявайки се да намери края на пътя или пък да достигне отвъд края. Позицията беше същата. Копнежът много вероятно бе възникнал на същото място. Съвсем бавно бе подхранвал същото чувство със същата надежда. Разликата бе само в обстоятелствата, зад които всеки повече или по-малко се опитваше да се скрие, които придаваха реална идентичност на времето. Според мен обаче те имаха свой терен, където преживяванията в този дом тихо и кротко, безмълвно се срещаха в изолацията. За Джери този периметър намираше израз в мълчание. Това е най-важната причина, за да не го познавам така добре като повечето хора, пишещи този дълъг разказ. Имах само няколко думи и това, което те предизвикаха у мен като отзвук. Всеки бе решил да остане при своя Джери. Това беше единствената тема, която не се осмелявах да обсъждам с мосю Жак, също и заради настроението, което би породила в семейството. На кое място в мрака тогава останаха онези думи? Можех ли да проникна по-навътре въпреки мрака в думите? Можех ли да се доверя на думите, до които бях стигнал, докато поддържах тази възможност жива в себе си? В тази фаза за пореден път нямах друг избор, освен да повярвам, че с времето, докато продължаваше моята разходка във времето, щях да срещна неочакван човек на неочаквано място.

По време на нашите разходки Берти с няколко откъслечни изречения ме запозна с едно от лицата на Джери. „Тайните“, свързващи тези изречения, бяха в света на другите. Затова ценя тези изречения и искам да им отредя място в себе си. Сега пред мен е историята на „неприспособенец“, който още от ученическата скамейка е трябвало да се бори с „проблеми“. В този разказ първо трябва да си припомня, че Джери е учел в гимназия „Сен Жозеф“ и там непрестанно влизал в конфликт със старомодния възпитателен стил на братята монаси. Този възпитателен стил в различно време влияел по различен начин на различни хора. Ако се отдаде някакво значение на защитниците на този възпитателен стил, на твърденията на неговите „пазачи“, излиза, че е бил твърде неспокойно, живо дете, което се е опитвало да намери мястото си там. С възмутителни въпроси затруднявал учителите си и предизвиквал бурни дискусии. Ако бил друг ученик, със сигурност щели да го изключат. Но оценките му били толкова високи, че все някак успявал да бъде гледан с добро око и „приеман“ въпреки всичките си лудории. Четял много книги и отделял съвсем малко време за домашните си. Най-обичал да чете философски и исторически книги и твърдял, че в тези книги намирал „каквото търсел“. Във времето, което му оставало извън книгите, се интересувал от странни математически проблеми. Веднъж се заел с проект за построяване на малка ракета. За целта изготвил всички необходими чертежи, направил проучвания, изчисления и осигурил материала. Само защото баща му неочаквано разкрил замисъла и го заплашил с думите „Moz vaz a uçuruyeyar a todos manyak!“ — „Откачалник такъв, ще вдигнеш всички ни във въздуха!“ — се принудил да „отложи“ проекта. Това „отлагане“ станало тежко бреме с течение на времето.

Почти не играел с връстниците си. „Всички са тъпаци“, така казвал. На Бююкада часове наред си играел сам в градината на вилата. Веднъж станал свидетел как котка изяла врабче със счупени крила. От този ден нататък „си отмъщавал за птичката“, като измъчвал котки. На една вързал празна консервна кутия на опашката, на друга пъхнал главата в хартиена кесия, на трета подстригал мустаците. Затова често се прибирал с драскотини по ръцете и краката. Освен това често си отнасял боя от кварталните деца, понеже бил сам и не играел с тях. Не се опитвал да се отбранява, а и не казвал кой защо го е набил. Но въпреки тази „различност“ бил галеникът и, макар и тайно, любимото дете в семейството. Мадам Роза се стараела да прикрива предпочитанията си към „проблемния“ син с думите: „Той е деликатно дете, което се нуждае от закрила“. Берти, който ми разказваше спомените си с откъслечни изречения, бил наясно с този факт. Нещо повече, имал дори обяснение на тази „несправедливост“. Той беше син, който защитаваше майка си въпреки цялата несправедливост, може би заради себе си, понеже не би изтърпял майка, която би направила такъв избор. На мен ми изглеждаше като батко, който въпреки цялото предателство не бе изгубил чувството на нежност към по-малкия си брат. Мадам Роза била толкова привързана към Джери и защото той носел името на уважаемия й баща, когото загубила на четиринайсет години и чиято липса често усещала. Искала да даде баща си на своя син и се надявала да намери или отново да изживее баща си в своя син. „Толкова просто бе всичко.“

Колкото до мосю Жак… Сигурно и той смятал по-малкия си син за по-умен и „по-жизнеспособен“, защото бил по-буен и по-войнствен. Чувствам, че сега мога да разбера по-добре тази гледна точка. Тъй като някои хора или изводите, които човек си прави от избора на някои хора, му позволяват с течение на времето да вижда други нови моменти и да преоценява някои стойности. Виждах обаче и разочарованието на Берти. Това разочарование бе причината да си остане дете, което само той познаваше и някак не можеше да накара да порасне. Дете, което другите не виждаха или не искаха да виждат. Това дете живееше в стария дневник заради нова надежда. Само че дневникът трябваше да остане на онова място, което всички познаваха, което всички искаха да изживеят в своето време по свой начин. Тъй като дневникът бе същевременно дневник на невъзможна за разказване, за адекватно описание с думи вина. Имаше споразумение, чиито правила бяха установени още преди много години. С други думи, ред, който не можеше да се разклати така лесно. Доколкото си спомням, този ред не бе разстроен нито веднъж, с изключение на един-единствен ден. Да, имаше само един ден в онова време, в който тишината бе нарушена. Дали това бе денят, в който Берти бе „пораснал“, в който детето очевидно бе станало нов човек? Сега не мога импулсивно да отговоря утвърдително на този въпрос. Мога само да кажа, че онзи ден трябва да се отбележи като едни от най-незабравимите дни в историята на онзи дюкян.

Беше преди години… „Дюкянът“ си беше старият дюкян, за който винаги ми се е искало да разкажа. Мосю Жак все така държеше всичко под контрол. Чичо Киркор беше още жив. Никос бе отишъл там, където бе трябвало да отиде. Олга все още бе привлекателна, желана жена, въпреки всичко, което й бяха отнели изтеклите години. В онзи ден между баща и син избухна огромен скандал по нищожен повод, внезапно бяха разлистени старите „дневници“ и изригнаха оскърбления, подхранвани бавно и тихо. Това „земетресение“ никога няма да забравя. Берти сякаш събра смелост за този бунт след толкова дълго отлагане, след всичко, което принудително бе потискал, притъпявал в миналото. Сякаш съдбата бе подложена на разпит, този живот, тези животи, които трябваше да се носят като съдба. След този ден, след това, което бе изговорено този ден, за мосю Жак, така да се каже, бе отворена нова страница. Някои моменти се връщаха по неочакван начин при нас, с гласове, които вярвахме, че изцяло сме прокудили завинаги от душата си, при човека, който трябваше да видим и изживеем. В крайна сметка това бе миг на разплата. Миг на разплата, напомнящ епизодите в онези драми. В онзи ден те бяха там на собствената си сцена. Тази отдавна належаща разплата изживяха там на едно от местата, където трябваше да живеят. Берти трябваше най-сетне да го „каже“, да изрази доколкото бе възможно разочарованията, чувствата си, да зашлеви баща си с истината, със „своята истина“. Мосю Жак трябваше поне този единствен път да слуша, без да възрази и с дума, да разбере и да вмести чутото в отминалите дни. Не беше съумял да се сближи с първородния си син, с първородния, който бе направил за него големи жертви. Това беше най-голямата му вина като баща. Винаги бяха изисквали от Берти да прави нещо. Да поеме „дюкяна“, отговорността за бъдещето на семейството, да държи под контрол брат си, да мълчи, мълчи, мълчи… Обикновена, банална история, изживявана от всеки… Кога бяха пропилели възможността да бъдат други, да се опитат да живеят като други хора? Правото „да си друг“, да създадеш нов човек, да се надяваш на този, който можеше да избере, който можеше да изживее тази „истина“? Дали той като баща го беше слушал поне веднъж с неподправена бащина нежност? Дали поне веднъж се бе замислил над това какво не искаше да прави синът му? Дали тези убежища бяха толкова важни, че за тях постоянно се изискваха нечии жертви? Дали някои мечти бяха обречени да не бъдат изживени докрай? Докъде бе възможно да изживяват истина, без да я изричат, без да я споделят с друг, до коя граница можеха да бъдат толкова сами? Дали неизговарянето не бе винаги равносилно на отблъскване или унищожение? Защо цената на онази жертва така и не бе призната, защо не можеше да бъде призната? Защо на това малко място всеки преследваше другия, най-често несъзнателно? Да мълчи, само да мълчи… Да говори само в душата си или с душата си…

Тук думите на Берти се смесват с моите думи. Тук е мястото, където думите на Берти се смесват с моите думи. Може би донякъде затова се опитах да понеса онези самоти, доколкото бе възможно, за да мога да поема други самоти. Затова самотата на хората, за които се опитах да разкажа, донякъде е и моя самота. В противен случай не бихме могли да издържим да останем заедно на едно и също място, принудително в един и същ разказ. Ненапразно някои чувства ни викаха там като протагонисти на едни и същи изречения, в които се сменяха само думите, но които имаха един и същ смисъл. Ненапразно някои пленничества връхлитаха в дните ни като „съдба“, ако се вземе предвид датата или периодът… При тези обстоятелства не беше възможно Джери да се върне от мястото, на което бе отишъл, където бе дръзнал да отиде. Джери искаше да бъде роден за друго семейство, поемайки бремето за други смърти. Може би онази вечер със своя неочакван бунт Берти желаеше да съобщи този момент на баща си, от когото бе разочарован от толкова години. Джери се беше махнал окончателно. Лъжите нямаше да го върнат. Не бе изключено да се беше изгубил в друга лъжа или пък да беше намерил увереността, която търсеше от години. Никога нямаше да узнаят истината, у тях до последно щеше да живее съмнение. Джери се беше махнал. Той и бездруго нито за миг не бе оставал в желаните от тях граници. Берти обаче бе останал при тях въпреки целия копнеж, дори във времена, когато „далечината“ му се струваше близка. Беше „тук“, както винаги, винаги бе оставал в сянка, в буквалния смисъл на думата не бе отишъл никъде, бе синът „тук“, който не отиде никъде…

Мосю Жак замълча, замълча, щом чу това. Олга заплака. Чичо Киркор реагира на скандала, като изпрати всички вкъщи и затвори дюкяна по-рано с думите: „Приключвам работа за днес!“.

В коя „секта“ влезе Джери?

След тази голяма разправия мосю Жак идваше по-рядко в „дюкяна“. Започна фазата, в която се затваряше все повече за външния свят и се опитваше да намери в себе си друг човек. Тогава се опитваше да се доближи до магията на стар, много стар „език“, като искаше да преоткрие вярата си заради „по-справедливи“ дни. Виждаше, че Джери е мъртъв, наистина мъртъв, и че никога няма да се върне в страната, в която бе роден и израсъл, за да остарее там. Това навярно бе важно. Веднъж проумял този факт, вече можеше да вниква бавно и в другите реалности. Трябваше да преосмисли случилото се. Така че имаше смисъл да си спомни. Едва когато „му дойдеше времето“, до нас стигаше това, което някои хора ни бяха оставили, бяха пожелали да ни оставят след себе си. Още преди много години Джери бе съобщил, че няма да се върне, че трябва да го смятат за умрял. „Деликатното, нуждаещо се от закрила дете“ бе намерило „търсения“ свят, своето убежище „там“. Тази истина не можеше да се преглътне лесно. Подхранваните за бъдещето мечти бяха родили празнота. В тази ситуация беше по-лесно разбираемо желанието на семейството години наред да приема „проблема“ за забравен. Рискът, предприет в онези дни, беше вид търсене на позиция, по-точно: усилие, така да се каже, за намиране на място. Мосю Жак бе принуден да започне нова битка със своята история, с човека в себе си. В тази битка разказите за други раздели, които бяха отвели на други места, в други животи, можеха да хвърлят лъч светлина върху пътя му. Героите на миналото бяха запазили тази болка в множество незабравими, неразрушими фотографии. Този път обаче реалното му семейство, което се бе опитал да съгради, бе разпокъсано и преживяваше както смъртни случаи, така и раздели без край. Битката или съпротивата започна там, където бе забелязана или припомнена тази реалност.

Можеше да се каже, че мадам Роза изпитваше същите чувства. Само че тя се опитваше да види място, което принудените да носят „тайната“ не виждаха или отказваха да видят; и до сетния си дъх не загуби увереността си, че един ден синът й ще се върне. Най-ясният израз на това беше, че сутрин и вечер неуморно отправяше молитва към своя бог за благополучие на дома и синовете си, за щастие на семействата им и напредване по „път, изпълнен с мед и мляко“. Увереността й беше пословична и нямаше да се разруши въпреки всичко, което се случваше. Джери беше жив. Просто бе избрал друг живот на друго място. Нейният бог виждаше сина й там, а тя можеше да изпълнява майчиния си дълг и от далечно разстояние чрез силата на вярата. Безспорно това бяха видимите страни на чувствата, които Джери пораждаше у мосю Жак и мадам Роза. Ала трябваше да има и невидимо кътче, нещо като „тъмната страна на луната“, за която пишеше в едно стихотворение. Тъмното лице на луната или на чувствата… Там не бе стъпил, а и нямаше да стъпи никой човек. Навярно това бе всъщност болезненото, което обаче превръщаше онези стихове в истински стихове, безнадеждността…

Но да се върнем на Берти… За мен той въпреки всички огорчения беше този, който разбираше и се опитваше да разбере най-добре Джери. Нито за миг не бе лишил брат си — въпреки неговата измяна и отсъствие — от своята нескрита братска симпатия. Тази връзка се крепеше и от таен копнеж. Копнеж, пред който не можех да остана равнодушен и който и в други моменти от този дълъг текст ми напомняше за него. Берти се опитваше да направи копнежа, болката по-поносими, избирайки пътя на иронията. Само така мога да разбера защо отговори на въпроса ми какво прави „според онова писмо“ в Америка брат му, за чието детство и юношество ми беше разказал толкова много, с думите: „Отиде в Харвард да следва икономика, ожени се и влезе в сектата на мормоните“. За пореден път търсехме убежище в леката ирония, която кара човек да усеща като дълбока болка решимостта си да остане жив до последно. И аз се опитвах да проникна в чувството, предизвикано и поддържано живо от тази ирония. Тогава кое от казаното беше вярно и доколко? Къде започваше и къде свършваше реалността? Можех да разбера и приема мълчаливостта на Берти по този въпрос. В края на краищата от негова гледна точка всяко мълчание бе самозащита, решението да остане на своя бряг, на своя остров. Ето защо се опитах да запълня донякъде празнините относно останалата на тъмно страна на историята с това, което ми разказа Жулиет. Не бях изгубил вярата си в Джери, не исках да я изгубя. Но като че ли той бе за мен по-скоро само възможният герой на разказ. Възможен, непознат герой на разказ, който можеше наново да припомни, че човек е щастлив и с илюзии… В тази ситуация някои детайли можеха пак да възвърнат стария му образ на човек, за когото можех да разкажа, към когото можех да проявя съпричастие. Доверявах се на предчувствията си. Картините на моите думи, които може би щяха да се променят с времето, ме викаха в ново пространство… Сега, след толкова много хора, се питам дали това, което намерих по време на онази разходка, ме отведе на „правилното“ място или не. Изтръпвам. В изреченията, които намерих, откривам единствено добре известното безмълвие, тишина. Но май вече съм попрехвърлил границата, до която ме доведе Берти с онези думи, със своето мълчание. Може би той желаеше точно това. Предполагам, че не желаеше да бъде „разказвачът“ на този аспект от личния си живот.

Частта от разказа, засягаща Харвард, не беше тайна. След като завършил „Сен Жозеф“, решил да следва в Харвард, напук на всички съученици, но най-вече на „братята монаси“, които му били показали „много тъмна страна на живота“. Още тогава имало индикации, че искал да отиде на ново, различно място. Първите писма били пълни с надежда. След това за някое време потънал в неизвестност. Със сигурност това била цената на запознанството със света, с другите лица на живота. В края на краищата едно „произведение“ се създавало бавно, в примирение със силни болки… Дългото мълчание след първите писма било прекъснато от неочаквано писмо. В това писмо Джери съобщавал, че се оженил, бил много щастлив и намерил „ново семейство“. Щом научил това, мосю Жак светкавично изпратил Берти в Америка. След като прекарал десет дни при брат си, той се върнал в Истанбул с кратка, банална история: Джери се оженил за вдовица с три деца, която била с дванайсет години по-възрастна от него. Бил щастлив, най-малкото изглеждал щастлив. Живеели в малка ферма извън града. По различни причини Истанбул им бил много далеч.

Тогава този брак бил възприет от семейството като мечта, която рано или късно щяла да приключи, трябвало да свърши. Мосю Жак, който сметнал този брак на сина си най-вече за предателство, изсумтял полуразбираемо: „Този мизерник! То се очакваше!“. Гласът му издавал не толкова гняв, а по-скоро поражение. Мосю Жак за пореден път избрал мълчанието. И този път замълчал от чувство за самосъхранение, сега обаче видял какво е изгубил, осъзнал какво е пропуснал, затова сякаш мълчал по друг начин… Мадам Роза твърдо вярвала, че синът й е омагьосан и пуснала в ход всички средства, за да развали магията. В самото начало на борбата си подирила още повече убежище в молитвите и се опитала да отреди на сина си „в чужбина“ малко повече място във вечерната молитва. Още веднъж се помъчила да почерпи сила от историята. Без да й идва в повече, току надничала в „чекмеджетата“, останали от сина й, с надеждата да намери нови, невидени дотогава неща. Ходела при врачка, по думите на Берти — вещица. Тези посещения, подчинени на нужната тайнственост и на чувството за малък ритуал, се повтаряли и продължавали години наред. Мадам Роза така и не казала коя била „вещицата“, къде и как живеела. Само веднъж разказала, че била жена, която можела с погледи да вдигне голяма маса и на други езици да общува с друг свят. Джери несъмнено бил омагьосан. Щели да минат години, докато се разваляла магията и се доловял глас от „другата страна“. Останалото семейство трябвало да се сплоти, да обедини сили. В тази борба всеки имал задължение, което щял да разбере още по-добре с времето. Един ден ключът със сигурност щял да бъде намерен на закътано, забутано място. На всеки път имало неотложен, неизбежен час, който щял да промени живота на всички. Берти слушал всичко това с усмивка и се опитвал да изрази с погледи желанието си да остане извън тази борба. Мосю Жак обаче заявил категорично: „Yo no me kreyo en estas vaziyuras“ — „Не вярвам на тези глупости“. Мадам Роза, разочарована, задето била оставена сама по този дълъг труден път, се стараела да остане незабелязана и се борила до последно срещу магията.

В края на краищата всеки защитавал Джери, всеки искал да го защити посвоему, съзнавайки, че заради онзи брак там бил принуден да пожертва ценна част от себе си. В тази ситуация безспорно трябвало и да се замислят кой бил този, когото искали, наистина искали да защитят, като събрали кураж да погледнат на нещата от друг ъгъл. Независимо от всички решения и техните възможни последици обаче, като си припомня разказаното от Жулиет за онова време, излиза, че е имало съвсем проста причина да не се опълчат срещу фактите или по-точно: да не позволят на изживяното да избликне навън. В миг, в който тази тайна история отново обединила семейството, мосю Жак казал: „Тази загуба си остава между нас“. Тази загуба си остава между нас… Представям си какво е последвало, какво чувство е възникнало от това кратко изречение. С течение на времето този безмълвен срив щеше да проличи на различни места, у различни хора… За пореден път болката била отложена, за пореден път се опитали да направят едно страдание по-поносимо чрез празни обещания… Освен това не бива да се забравя, че тогава предстояла друга сватба, сватбата на Берти и Жулиет… Детайлите, с които разполагам, сглобяват интересна картина. За пореден път току-що изпитана скръб била прикрита с нова надежда. Същевременно в онези дни сигурно били направени и нужните приготовления за сватбата.

Няма как да не потвърдя, че от мястото, което достигнах, се видях изправен срещу възобновен спектакъл на традицията. Опитах се да видя от различни места „погледите“, които придаваха значение на „спектакъла“. Имаше мигове, в които възприемахме наблюдението си като участие, а участието си като наблюдение, и понякога сами искахме това, и двете неща се смесваха… Онези погледи водеха до пренаписване на разказа за онези, които искаха да си останат при малките триумфи, които искаха да се задоволят само с нищожни триумфи… Никога нямаше да се узнае кой не изживяваше живота така, както всъщност би трябвало да го изживява. И може би затова несвалената по време на празненството в синагогата шапка или някоя дреха, или малък подарък, за чийто приносител се говореше дълго, бяха толкова важни. Още по-важно обаче бе присъствието на множество очи, та някои подробности да се възприемат достатъчно добре. Може би затова искаха да погребат една болка в един спектакъл на радостта. Когато по време на „репетициите“ в предходните дни някой казал, че сватбата на Берти щяла да бъде много хубава, мадам Роза отвърнала: „Същото щастие желая и на Джери… Какво повече да желае една майка?“. Със сигурност това е най-убедителното доказателство за нейния отказ да признае другия живот в друг край на света. Изключено било бракът на Джери да е „законен“. Трябвало да оценят този брак като авантюра също както изживяното от по-големия й син в Кеймбридж. Временна, обичайна авантюра, която всеки мъж можел да изживее, така да се каже, като подготовка за доживотен брак. Това наподобявало викане в собствената тишина, когато човек сам си вика чужди думи, за да повярва в онова, което изживява, защото иска да вярва докрай във важността на изживяваното. Да викаш, да се опитваш да викаш; да викаш срещу себе си и собствената си тишина, колкото и чуждо да ти се струва това… В тишината страховете, които искаш да скриеш, придобиват друга дълбочина… Да не би Джери да е създал дете? Това означавало друга майка, друго дете, ала най-вече друг свят. С всеки изминал ден естествено щяло да става все по-трудно да се разбере кой с кого имал родство. Трябвало да се опитат да издържат това, докрай. Трябвало да се опитат да изтраят това, докрай… Такова едно дете можело да затрудни връщането при семейството. Е, връщането, срещата не била невъзможна. Във всички случаи обаче щели да останат дълбоки, не само повърхностни рани…

Берти се усмихнал на въпроса на майка си относно това и казал, че нямало повод за притеснения. Нямало такова дете и най-вероятно никога нямало да има. Невъзможно било да има такова дете, докато друго дете, тоест самият Джери, се опитвало да избяга от миналото си… В усмивката на Берти се спотайвал факт, който мадам Роза навярно никога нямало да узнае. Човек можел да се ограничи само с усмивка в отговор на такъв въпрос, имайки предвид на какво място се намирал Джери. Имало толкова видове усмивки, за да се изрази безпомощност или нещо неописуемо… Мадам Роза не задала друг въпрос на Берти. Поне получила отговора, който очаквала. Получила очаквания, желания отговор… Зная, това изречение би могло да се разбере и другояче. Ала в крайна сметка всички тези възможности, които могат да ни отведат на други места, до светлината на тези други значения, постигнали едно: мадам Роза останала извън реалността… Всичко това научих години по-късно от Жулиет в един от дните след големия скандал, разтърсил из дъно всички в семейството. Според нея Берти криел от майка си много важен факт относно Джери. Навярно по-потресаващ факт от евентуално дете. Единствено мосю Жак бил посветен в „тайната“. Понеже толкова емоционален човек като Берти бил в невъзможност да носи сам бремето на това дребно, но много важно нещо, което можело да разкаже цял живот. Който е изживял такива чувства, който не ги е избегнал, лесно може да разбере тази потребност. Като си спомним обаче какво са стрували на тези хора техните взаимоотношения, тази крачка изисква по-задълбочено обяснение. Навярно Берти изпитал болезнена радост, когато разказал на баща си факта относно Джери, а причинявайки му тази болка, го накарал да плати цената за това, което на него самия не позволили да изживее пълноценно тогава. По принцип някои злини никога не можеха да се потиснат, никога не биваха ликвидирани. Някои злини не можеха да се изкоренят… Може би затова така и не можахме да се избавим от старите сенки, които вярвахме, че сме забравили, които обаче завинаги остават живи в нас…

Между тези изречения за пореден път съзирам лицето на Жулиет, което не можах да забравя въпреки нашата раздяла. Думите разказваха и за друг нюанс на съпружеските й взаимоотношения, които бяха изживявани в цялата им естественост, без да бъдат наречени другояче. Междувременно тя вече бе в състояние да реагира и на „нещата с Марселина“ не само с погледа на съпруга, а като голяма сестра, като майка. В този момент си помислих, че Берти беше на точното място. Един ден със сигурност ще трябва да разкажа за това чувство, след като съумея да определя крайния предел на взаимоотношенията им в себе си. Още веднъж си помечтах да съживя една надежда в тази стая, за която мисля, исках да мисля, че ми принадлежи. Ала мечтите понякога водят и до загубата на определени хора. Детайлът, че Берти бе решил да се довери само на баща си, завинаги щеше да остане за нас тайна. Положително имаше неща, които човек можеше да усети, да „види“. Само че ние решихме да подхранваме тази тайна посвоему…

Шапкарката от Юксеккалдъръм[1]

С последното писмо Джери подарил на семейството си, ако може така да се каже, една легенда. Първоизточникът на тази легенда довела дотам, че всеки си създал свой герой, била рана, която за добро или за зло останала незараснала в паметта. Думите на другите за пореден път ми донесоха картините… Интервалът между писмата ставал все по-дълъг, докато един ден Джери взел да се ограничава само с няколко изречения или пощенска картичка. Дали с тази мълчаливост, това неудържимо отдръпване в себе си искал да изрази, че тяхната раздяла щяла да се превърне в безкрайно, дълго умиране? Един ден секнали и кратките изречения. В онези дни сигурно им се струвало, че ги разделяла тишина, която ден след ден придобивала все по-голямо значение. После пристигнало писмо. Сега писмото ми изглежда като писмото на човек, който с друг глас и известно разочарование искал да съобщи, че бил изживял тази тишина с други очи и други надежди… В това писмо Джери информирал онези, които бил оставил в „своята страна“, в която вече не вярвал, че намерил нов живот, който те нямало да опознаят, нито някога да разберат и че нямало да се върне в Истанбул. Трябвало да го забравят и с онези редове да се сбогуват с него. Това сбогуване било равносилно на смърт; тази нова и безкрайна раздяла можела да се нарече ново умиране. Оттук насетне не очаквал от Истанбул нито пари, нито интерес, нито писмо, нито вест или гостуване. Трябвало да го оставят сам с неговото „решение“, с последиците от неговите решения. Не можел да даде обяснение, а дори да го направел, те нямало да го разберат. Най-накрая намерил мир, мир както никога дотогава. Трябвало да повярват в новия му живот. Тази вяра щяла да облекчи мъката им. Той от своя страна щял да повярва, че са му простили… След това писмо никой не чул нищо повече за Джери, с какво се занимавал, какъв живот бил избрал и още по-важно: дали изобщо бил жив. Всеки, принуден да бъде свидетел на случилото се, се заровил в собствената си болка, собственото си мълчание, собствената си територия. И бездруго само малцина били предопределени да съпреживеят този аспект на случилото се. Танте Тилда и мосю Робер били информирани за „ситуацията“, защото сметнали, че те имали право да научат някои неща. Очевидно искали да избягат колкото се може по-далеч от неочаквани, непредвидени моменти…

Имало и „някой друг“, който по мнението на Берти знаел твърде много за събитията… Това била гъркиня, шапкарка с малък, стар дюкян някъде в Юксеккалдъръм. Мадам Роза била една от най-добрите й клиентки. Навярно чувствала жената близка както мадам Елени. Да говори на гръцки или — макар за кратко — да живее по гръцки. Дали в тази малка парентеза искала да събуди за живот както старите времена, така и изгубените деца, които се срещали чрез различна съдба? Най-вероятно майка му, престъпвайки прага на този дюкян, влизала в „магията“, а гласът на онази жена имал и нещо общо с повика на врачката… Фактът, че в дните на сватбените приготовления мадам Роза по различни причини все изпитвала потребност да ходи в този дюкян, несъмнено имал и друго значение… Една вечер, като се върнала, казала, че говорила с Джери. Имало добри вести. В гласа на сина си доловила щастие, покой и топла любов. В този глас звучала надеждата на един човек, че е намерил истинския живот. Просто трябвало да го оставят на мира и да не го карат да се връща в стария си живот. Никой не бивало да се измъчва заради него… Реките най-често си издълбавали собствено русло, лицата намирали същинското си изражение след истински битки… Берти открай време не понасял тази жена, нещо повече: тя постоянно го тревожела. За пореден път зад външния вид сякаш се криело тайно лице… Може би лицето, спотаено зад тази фасада, било отклоняваща се от нормите сексуалност? Дружбата, „споделените мигове“ на мадам Роза с шапкарката, продължила с години. Тези разговори, респективно призивите, насочени към далечината, се осъществявали само в онзи дюкян. Разговорите или бягствата не излизали от дюкяна… Та нали има толкова места или хора, към които отчаянието повлича човек…

[1] Много известна улица до Генуезката кула в Истанбул. — Б.р. ↑

Деца на онова море

Отчаянието, както и убежищата, необходими заради отчаянието, все пак вкарваше някои хора временно в много приятни ситуации… При това не беше лесно да се разказва за убежищата, но не беше и просто да се живее в тях. При опита да включа мосю Жак в такъв един разказ, чрез едно ново изречение или изречение, за което с готовност се заблуждавам, че е ново, още веднъж се натъквам на свидетелка. Свидетелката е не друга, а Олга, която неизменно живееше в своята самота и в неутолим копнеж. Онази страна съхраняваше и надеждите на двама души, в които те искаха да се приютят заедно, но най-напред себе си… Заради тази надежда героите, изглежда, се доближаваха до някои нощи, които не бях видял дотогава. Мосю Жак говори; опитва се да опише какво е изгубил, какво му е било отнето безвъзвратно с липсата на Джери… Олга слуша и както винаги преминава границата на слушането. Този адрес безспорно бе най-добрият адрес в рамките на поставените предели. Само че тя не можеше просто да бъде обикновената добра жена, която умееше да слуша „както трябва“, да слуша и да вдъхва доверие, тъй като в подобна авантюра бе свидетелствала в полза на „противната страна“ и забелязваше някои чувства, които никой друг не би могъл да регистрира… Детайлите бяха различни и естествено трябваше да си останат такива. Все пак сегиз-тогиз се случваше някои разкази да се слеят в неочакван момент въпреки времената, хората и дори „разстоянията“ помежду им. По времето, когато Олга въпреки цялото разочарование била решена да вярва в „забранената“ връзка и да я продължи докрай, по всяка вероятност бе разказала или се бе опитала да разкаже за Шварц зад неговите различни маски на този толкова значим за нея човек, осветявал донякъде нощите на нейната самота, в които била „сама със себе си“. Така че гласът, с който дълги години наред, така да се каже, до последно бе уверявала, че Джери живее, сигурно живее някъде, беше може би гласът на този разказ. Някои моменти сякаш се потвърждаваха в друго бягство. Като отчитам всичко това, ми се иска да разбера малко по-добре и да се опитам да опиша картината на тази съвкупност в мен. Иска ми се да обхвана наново тези незабравими, непреходни моменти. Тези моменти ме подтикват да кажа, че Олга спечели мосю Жак най-вече благодарение на Джери, като се посвети на историята на Джери с цялото си същество. Със сигурност беше „там“ със специфичния аромат на своята „женственост“ и с всичко онова, което този аромат съживяваше и извикваше в паметта. Според мен обаче трябва да се потърсят и други причини, за да се обясни връзка с такова продължително дихание при дадените обстоятелства. Дали магията бе разрушена след големия скандал в „дюкяна“? Положителният отговор на този въпрос би бил несправедливост преди всичко спрямо Олга. Такава несправедливост няма да извърша никога, не бих могъл. Въпреки това трябва да се опитам да разбера по-добре една промяна в онова, което ми беше предадено. Невъзможно е да го забравя, да го изтрия напълно от паметта си. След онзи ден мосю Жак много се промени. Оттегли се в своята мълчаливост, в онази дълбока мълчаливост и с времето, след толкова много смъртни случаи, взе да се чувства малко по-близо до собствената си смърт. Дали в онези дни само жените му бяха тези, които го обвързваха донякъде с живота, които го обвързваха и държаха обвързан с различни чувства, разочарования, надежди и угризения на съвестта?… Дали беше възможно заради Джери да направи няколко крачки по друг път, които никой нямаше да види? Навярно знаех отговорите на тези въпроси, поне можех да ги предположа. Можех да се опитам да дам различни отговори на въпросите и оттам да проникна до други факти. В тези дни обаче най-знаменателното ми се струва, че той повече от всякога мислеше, искаше да мисли за притчата за „блудния син“. В подходящото време можеше и да интерпретира по друг начин някои приказки. Веднъж ми каза, че не било далеч времето, когато отново щял дълго да разговаря с баща си. Имал какво да му разкаже за създаденото от него семейство, чиито части се опитал да държи сплотени. Имал чувството, че се бил върнал от дълго пътешествие. Щял да разкаже и за това какво бил видял, съумял да види… Беше облекчаващо, умиротворително чувство… Спомням си… Бяхме в „дюкяна“… Беше поредната вечер, в която според мнозина нямаше абсолютно нищо особено. Той погледна към стената зад масата, където година след година бе висяла онази фотография, и каза: „Татко копнее за нас“. После стана и опакова прашната снимка с майсторство, усвоено с течение на времето, така че друг човек не би успял да я разопакова толкова лесно. Снимката показваше баща му като „истински османец“ с фес, кожено палто, бастун и мустаци. Беше направена в зимен ден, малко преди пътуване за Будапеща и Виена… Това нямаше да остане последният му разговор с тази снимка. Откачането на снимката беше знак за сбогуване, за оттегляне. Това можеха да разпознаят най-добре Олга и чичо Киркор. Аз, разбира се, не научих какво е казвала Олга след това, в техните нови нощи на самота. Границите на разказа, който искам да напиша, да разкажа, възпрепятстват проникването ми в това място. И все пак си спомням думите на чичо Киркор: „Още не сме умрели, шефе“.

След този ден мосю Жак продължи да идва в „дюкяна“. Но за разлика отпреди сега изобщо не се намесваше в търговските дела, а се забавляваше, ако ми позволите думата. Нали Олга и чичо Киркор бяха там, за да запазят докрай жива старата, незаменима памет, като история, която също носеше, криеше, съхраняваше тайни. Там имаше някого, който заради него все още се опитваше да поема дъх, да се вкопчи в живота. Той трябваше да повярва в това чувство, без да вижда заблудите. Думите „Още не сме умрели, шефе…“ говореха за дълбока обич, още по-важно: за чувство на съобщност. В края на краищата някои спомени никога не умираха, никой не можеше да ги разруши. Някои спомени никога не умираха, щяха да останат неразрушени… Няколко дни след тези думи чичо Киркор почина тихо и кротко в дома си от сърдечен пристъп. Тогава още веднъж се опитах да разбера наново играта, която дава посоката на живота. Къде бяха границите на абсурда, за кого, след кои оскърбления или разочарования започваше или се усещаше по-силно този абсурд?

Не са нужни големи размишления, за да се разбере, че мосю Жак бе най-засегнат от тази смърт. Това най-вече означаваше да погребе почти половинвековно общуване на друго място, което бе недостъпно за никого. Ето че сега имаше още една причина да стои далеч от „дюкяна“. Доколкото виждах, мосю Жак тръгна по път, където искаше да разбере, опознае и преоткрие себе си. В историята има стари приказки, стари легенди за стоицизъм, стоицизъм докрай. Тези легенди бяха написани в старите книги на чужд език. Да издържиш, да издържиш докрай, в други, срещу другите по пътя на живота. Това наследство всички ние се опитвахме да разберем посвоему и да живеем доколкото можехме… Въпреки жените му неговият път обаче беше преди всичко път на самотата. Път на самотата или път назад към изгубените извори… По този път той ден след ден се приближаваше все повече към себе си, ала най-вече към „своя бог“. Зная, при своя поврат това чувство изпитваха много хора, които познавах, които познавахме. Но да видя мосю Жак по този път — честно казано — ми направи силно впечатление. Тъй като можех да придам на неговата „разходка“ друго много лично значение. В своите усилия той вероятно искаше да намери в себе си ново, отсега нататък неразрушимо място за Джери, към когото се приближаваше с „безшумни крачки“. Ненапразно казваше в някои утрини: „Anoçe me sonyi kon Ceri. Ya estava bueno. Eçare azete al kal“ — „Снощи сънувах Джери. Беше добре. Днес ще ида в синагогата да му запаля свещ“. Този ритуал със запалването на свещта означаваше и пожелание за дълъг живот. Да, историята беше жива и в други езици, страни, емоционални светове. Маслото, което караше свещта да гори, се превръщаше в надеждата да се свържеш с други места и други хора… Децата на морето може би никога нямаше да забравят това чувство… Усилията на мосю Жак да се приближи към своите „извори“ не се ограничиха с тези крачки. Книгите, които четеше в последните си дни, бяха почти изцяло религиозни. Да разкаже или най-вече да „внуши“ прочетеното в тези книги — това от определен момент нататък го хвърляше в детински възторг. Накрая думите още веднъж се преплитаха по особен начин… Думите още веднъж се асоциираха по особен начин… Колко други пътища имаше, за да запишем, да се опитаме да забравим смъртите?

Да можеш да идеш в друго лято

В края на краищата някои разправии, ако бяха истински, вътрешно очаквани разправии, отваряха у човек нови врати, въпреки всички причинени или понесени оскърбления. Крачките, които мосю Жак се опитваше да прави, го водеха до друга, според мен по-истинска самота, която му даваше възможност да се възроди. Може би човек успяваше да стигне до гласа в своите глъбини, поемайки товара на големи далечини, разстояния, кой знае… Докато разглеждам случилото се онези дни в светлината на такова чувство, мога да кажа и че Берти бавно ставаше нов човек. Онзи Берти, когото виждах в онези „моменти“, изглежда, се подготвяше за някои загуби или разриви. В един от дните, последвали „големия скандал“, ми каза, че чувствата му били много хаотични, че с времето щял да съумее да подреди чутото, но че не съжалявал за постъпката си, въпреки цялата несигурност относно бъдещето. Сякаш се гордееше със себе си, задето бе дръзнал да се разбунтува. Най-малкото бе успял да изрази обидата си, която години наред бе таил в себе си и подхранвал с други обиди. Малък, късен триумф, който включваше и поражения, който обаче в крайна сметка засилваше вярата в нов ден, улица, пространство, докосване… Берти не се заблуждаваше. За него тези мигове въпреки всички смъртни случаи и сбогувания имаха свежестта на утринна капка роса. Затова трябва да разкажа как се разхождаше по пътечката на мечтите от „Таксим“ до дома си в Нишанташъ. Дори примамливостта на витрините може да има значение в това състояние, както и тайнствената усмивка. В миговете, в които спомените извикваха мечти, се появяваха нови крачки. Спомените подхранваха мечтите, а мечтите очакваха нови, други мигове заради спомените…

Да, сега, след години искам да видя отново Берти по „същия път“ в това кътче от Истанбул, което представлява друго пленничество. Този път предпочитам да се скрия в някой ъгъл, да не издавам нито звук, и мога да си представя, че по време на разходката си той сегиз-тогиз ще си припомня образите на онези хора и ще ги носи малко „по-мъдро“: баща си и майка си, Жулиет, Нора, Рози, Гордън, мистър Дайсън, мистър Пейдж, Джери, Жинет, Марселина. Нека да е нов пролетен ден. Пролетен ден, който ражда плана през „лятото“ да отиде на „острова“… Както в предните години… В такъв ден мога да го покажа като леко нерешителен, изморен, но спокоен мъж в неговия кафяв габардинен панталон, бежовото сако от туид, с подходящите за панталона биещи на бордо обуща от фина италианска кожа, кремава риза и петролено зелена плетена вратовръзка. Някои чувства се поддържаха живи в мечтата и искаха да се разкрият или по-точно: да се реализират чрез една мечта. А любовта беше илюзия, желанието да отнесеш собствения дефицит, собствените дефицити при друг… Проблемът, същинският проблем май произтичаше от това, че тези мечти също като илюзиите винаги се възприемаха, охотно се разглеждаха като реалност, кой знае… Когато се приближи до дома си, му дойде наум, че от години не се беше сещал за Марселина, докато сутрин миеше зъбите си. Някои хора просто си тръгваха един ден, без да се обадят на никого, изчезваха някъде. Берти може би щеше да се запита дали след всичко случило се би събрал кураж да изживее нова връзка с друга жена в къща, в апартамент с изглед към Босфора, далеч от мястото, където живееше, бе принуден да живее. Загадъчен глас щеше още веднъж да сътвори загадъчно лице… Щях още веднъж да реша да остана в моя ъгъл, да не се показвам пред никого… Познавах играта… Познавах отговора на въпроса… Но въпреки всичко това, въпреки всичко, което знаех, щях да се опитам да мълча… Берти никога нямаше да разбере какво знаех… Това е единственият път да се скрия в този разказ…

Вкусът на онова кафе

„Често идвам тук. Привечер… Да изпия едно кафе, да прочета вестника, да поразмишлявам… Трябва да се отклоня от пътя си, за да стигна дотук…“, каза Жинет в един момент от разговора ни. Изглеждаше уморена. В този миг имаше едно изречение, в което исках да вярвам, да вярвам с всички сили до последно. Сякаш усещах, че изхождайки от това изречение, изхождайки от тези думи, можех да поема по показания ми път към нашия разказ. Думите можеха да се променят също като чувствата и надеждите… Думите на другите можеха да развълнуват дълбоко човек след някои смъртни случаи… За да можете да кажете, че тези думи са станали ваши и да имате право на болка заради пропуснатото, преживяното и непреживяното, трябваше да решите да останете в тези думи. Казах: „М-да… Битката, с която се нагърбваме, за да изживеем тези «моменти», също си има цена… Човек трябва да знае как да понесе тази цена. В крайна сметка най-важното е — както се разказва и в редица стари истории — да съумееш да намериш точното място в точното време и на точното място да бъдеш заедно с точните хора, нали?“. Тя се усмихна. Като че ли забеляза, че се разхождахме в един разказ, респективно, че нямаше как да не го правим. „Кой обаче създава това «точно» или иска да покаже, че го изживява? Къде сме в действителност? Коя лъжа ни държи в плен, лъжа, която не можем да намерим, или ако сме я намерили, не можем да назовем?“, попита тя. „Може би затова сме закъснели за много неща, които сме обичали, защото не сме знаели отговорите на тези въпроси…“, казах.

Тя улови ръката ми. В погледите й се четеше обич, неизгубената обич на по-голяма сестра, съхранена, запазена някъде през всичките тези години. Дали можехме да си разкажем един на друг за времето, което бяхме прекарали на различни места заради различни хора? В моите очи тя сега беше някой, който стигаше до същината на въпросите и изживяваше своето време по-правилно от повечето хора. Така че бавно трябваше да поеме функцията на героиня във възникващия в мен разказ. Искаше ми се още веднъж да повярвам в друг човек… Трябваше да повярвам в друг човек заради една осъществима мечта, която се опираше на други надежди. Значи отново исках да се излъжа, да позволя да ме заблудят, да не се конфронтирам с истината? Не е толкова лесно да се доближа до отговора на този въпрос. Междувременно поне разбрах, че желанието да закриляш някого може да означава и желание да закриляш себе си. Жинет беше една от моите героини, които никога нямаше да изоставя. Срещнах се с нея в това кафене заради разказа, който ме викаше от години. В кафенето тя можеше да намери, да чуе вътрешния си глас по-добре отколкото на други места. Тези моменти или за да бъда по-точен: този вътрешен път можеше да има дълбоко спотаено значение, което не беше толкова лесно за схващане. Така че някъде в разказа си трябваше да спомена: това кафене бе извикано за живот заради други кафенета и „кътчета“. Стори ми се, че Жинет, която видях в онова кафене, имаше горчив вкус на езика. Спомням си. Горчив вкус, съдържащ радост и мъка… Дали чувството има име, дали може да се опише достатъчно добре? Дали да си в точното време означаваше и да си на точното място? Това, което беше помежду ни и ни разделяше, бяха житейски пътища, които дълго ни бяха пречили да бъдем един до друг, и още по-важно: време, което бяхме изживели много различно и делили с други хора. Знаехме колко сме различни. В този миг със сигурност не ми беше лесно да разбера какво мислеше Жинет относно мястото и мига от живота си, който виждах и усещах. Но си мисля и че нещата, които бяхме оставили зад себе си с други хора на други места, за краткото време ни свързваха още по-силно с нашите мигове, с историята на миговете в нас.

Бях си поръчал щрудел, който бях пробвал и в други градове, но под влияние на малката легенда в мен ми се искаше да вярвам, че тук той изглеждаше малко по-истински. В онова кафене, където всяко ъгълче ми напомняше за друга история, за минало, което сглобявах от думите на другите, започнах по свой начин да откривам детайли, моите собствени детайли, които един ден щяха да се върнат при мен заради този разказ. Повечето маси бяха свободни. Явно кафенето беше по-привлекателно за гостите си в други часове. Някакъв старец след толкова години още търсеше във вестника смисъла на далечна война, две жени, прехвърлили четирийсетте, бяха потънали в разговор, който, както изглеждаше, ги бе откъснал напълно от околните. Блясъкът на полилеите сякаш прикриваше хиляди, стотици хиляди спомени за хиляди хора, за смях и болка… „Сега се чувствам малко по-добре… Въпреки че е не по-различно от обичайните закъснели връщания, срещи…“, казах. Тя разбра. „Знаех си, че тук ще ти хареса“, каза с погледи, които изразяваха същата симпатия както преди, ала бяха малко по-женствени, по-съблазнителни. Усмихна се, после добави: „Това май беше доста банално изречение. Освен това много разкази започват с подобно изречение. Знаех си, че тук ще ти хареса. Извини ме, ето че изведнъж се намесвам в работата ти. Но какво да правя, така го чувствам, искам да го кажа и просто го казвам. И преди съм обърквала нещата по същия начин. Сега не знаеш какво да си мислиш за мен и това, което казах…“.

„Я стига, никой не е съвършен. Освен това отдавна съм се научил да приемам хората такива, каквито са. Не се бой, отдавна вече не се опитвам да променям никого“, казах. Засмяхме се. Струва ми се обаче, че се засмяхме както един на друг, така и на хората, които сме били по-рано. „Истинско чудо“, казах си. Чудо, което ме накара да повярвам в силата на съдбата или поне на случайностите… Преживяното от нас и разстоянието помежду ни ми припомниха онази магия. В нас имаше и други „крачки“, които ни бяха отвели един при друг… Думите ми навярно бяха възкресили у нея няколко полека-лека избледнели картини, картини, които изглеждаха изтрити. Очите й бяха навлажнени, а треперенето на гласа й очевидно загатваше за неотминала, нерушима обич… „Ти беше толкова малък… Когато видях името и снимката ти във вестника, се изненадах. Отначало не можех да повярвам. Запитах се: «Това да не би да е кроткото дете?». Разгледах внимателно снимката. Да, ти беше. Много си се променил, но въпреки това те познах. Значи си станал писател, а?“, каза тя.

„Не всички са съгласни с това. Пък и аз самият имам своите съмнения дали онова, което върша, е правилно, като се замисля за дългия разказ, който трябва да напиша, да изживея, особено като се замисля, че не съм преживял някои неща от него, макар че това би трябвало да е предпоставката. Зная, всъщност няма «правилно» и «погрешно». Но който и да е човекът, когото сме достигнали, осъществили в себе си, от време на време изпитваме и потребност да чуем малко по-силно звука на крачките си в нас. Както знаеш, има разлика дали мечтаем или виждаме действителността, дали умеем да я живеем и приемаме. Както се споменава в редица банални шлагери и филми: Още сме живи…“, казах. Тя се направи, че не е чула думите ми. Бяхме стигнали до едни от очакваните, заслужаващи да бъдат разказани мигове в срещата ни. Наново се помъчих да уловя в държането, в погледа й симпатията на по-голяма сестра, която не исках да изгубя, която бях бленувал да изживея още веднъж, като се опитах още веднъж съзнателно да взема силом невъзможното. В този момент забелязах колко се беше променило лицето й с течение на годините. Дали това ми впечатление бе породено от това, което можех да си спомня, или от това, което исках да си спомня? Абсурдно е желанието да отговоря на този въпрос предвид моята безпомощност, моята „неподготвеност“. Думите също като чувствата някак намират мястото си едва след някои загуби, след реални загуби. Донякъде и затова тези моменти спадаха към моментите, които исках да преместя в друго време. Ставаше дума за тези моменти, когато в тази част от разговора ни тя каза: „Бях и на обсъждането. Ти естествено не ме видя. Но всъщност не аз, а ти се криеше, знаеш ли? Усетих това. При някои въпроси се опитваше да се дистанцираш, да се затвориш в черупката си също като в детството си. Само че имаш толкова лица, които изразяват твоята беззащитност…“. В крайна сметка в тази игра всеки трябваше да играе ролята си доколкото можеше, в зависимост от способностите си. Но пак ми стана неудобно, дори едва ли не ме досрамя след тези думи. Кажи-речи, сякаш неочаквано ме бяха сварили „чисто гол“. Не си бях представял и че така ще изживея разказа. Такава глава нямаше; в дните, в които повече отсега бях вярвал в онези начала, това също не беше запланувано, не беше предвидено. Жената, която ми поднесе една малка случайност след години, след различни импулси, можеше да разпознае и разгадае даден човек много по-добре от много жени, които познавах или си мислех, че познавам. В случая моята „голота“ ми напомни за изгубен рай, за влагата на по-раншна, неизживяна докрай нощ. Вярата в началата бе останала в онази нощ… Щом беше така, тогава защо се чувствах толкова близък с жена, която не бях виждал от години и която — честно казано — не познавах особено добре? Отговорът на този въпрос се криеше на място далеч отвъд потребността, която бях изпитал в онази нощ. Зная, от години се подготвях за разказ. Една от неговите героини се приближаваше до моето настояще, до мястото и думите, и картините, които съвсем бавно придобиваха смисъл… В онази фаза навярно бях вярвал във вътрешния си път, да споделя „старо“ съучастничество с някои от героите на разказа, сякаш възнамерявахме да се представим пред другите с нашите лъжи, мечти и още по-важно: с онова, което уж бяхме направили, изживели. Намерението беше да разкажем за онези хора, които бяхме видели и изживели с техните „съчинения“. При тези обстоятелства ни създаваха жените, които бяхме събуждали за живот на онези „места“. Онези жени ни раждаха в онези утрини заради историята на всички заблуди.

Но да се върнем на подробностите… Честно казано, никога не съм мислил да започна разказа така. Ако твоят разказ започнеше с деня, в който като малка си дошла в дома на мосю Жак, неизбежно трябваше да разкажа за твоите родители с картините, заради които са влезли в този разказ. Разбираш, търсех начин да изживея „съчинението“ с гласовете на други. За да разкажа обаче какво донесоха тези гласове в това „съчинение“, в моето „съчинение“, трябваше да намеря други думи, свои собствени думи. „Твоето съчинение“ ме въвлече в себе си, с други думи, трябваше да разбера по-добре колко от мен или коя част от мен е станала твоя при този преход. Чие „съчинение“ беше това „съчинение“ всъщност и за кого бяха написани тези „съчинения“? Тези въпроси все още ме задържат в една граница. Но, право да си кажа, не съм си представял, че в първите редове на този разказ ще седя с теб в кафене в този град и ще трябва да изслушам какво си мислиш за мен. За мен ти беше човек от съвсем друго място, в съвсем друго време. Ако бях написал докрай или поне бях докарал до определен момент този дълъг разказ, щях да те срещна неочаквано, разхождайки се по улица в Тел Авив. Насмалко нямаше да се познаем. Ти щеше да ме заведеш в дома си и да ми разкажеш живота си: че си се омъжвала два пъти; с първия си мъж си имала дълъг, но нещастен брак, от който са се родили две момчета; развела си се, след като си отгледала синовете си; известно време след развода си живяла сама и си опитала да се опознаеш по-добре. После един ден си се омъжила за втори път, вторият ти мъж бил леко откачен актьор, посветил живота си на театъра; с него си споделила малко закъсняло, но затова и осъзнато като по-ценно щастие, както би казала. Освен това си била много удовлетворена от професията си на учителка по френски. А вместо това сега… Тук изречението ми, изреченията ми привидно завършиха. Да мълчиш, по възможност да мълчиш със сигурност също е вид продължение. Замълчах. В този момент на лицето й се появи нова усмивка. Усмивка, изпълнена с обич, която този път обаче сякаш издаваше и спотаена мъка… Като че ли разказът й беше далечна приказка, написана от друг, която трябваше да бъде написана на друго място, за друго време.

Един от нас трябваше да направи малка крачка. Тази крачка — според разговора в мен — трябваше да дойде от нейна страна, за да възстановим онова време… Тя започна: „Е, държа да кажа, че сгреши за доста неща. Не зная къде и как в разказа си искаш да вместиш чувството, възникващо от тази грешка, само че моята действителност е за жалост мъничко по-различна отколкото си я мислел, скицирал. Ако например беше дошъл преди време в Израел, можехме да се срещнем на улицата, но не в Тел Авив, а в най-добрия случай в Хайфа. Благодарение на стипендия от моя университет дойдох в този град за продължителни проучвания. От година и половина съм вече тук. Омъжих се, но, извинявай, направих го само веднъж. Освен това още не съм разведена. Мъжът ми се занимава с изкуство, откакто го познавам, но не е актьор, а цигулар. Свири във филхармонията на Хайфа и често ходи на световни турнета. Има полски корени и сходна на твоята съдба. Това и бездруго беше най-важната причина, която ни сближи и сплоти с течение на времето. И двамата от много рано, от ранната си младост бяхме принудени да се научим да губим, да търпим загуби. Предполагам, затова съумяхме да не пораснем. Майка съм на две деца, тук позна, но, какво да направя, децата са момче и момиче. Всъщност… Е, добре… За това ще поговорим по-късно. Когато се наложи“. Стори ми се, че в последните й думи се криеха опорни точки за немислен досега разказ. Може би за пореден път ставаше въпрос за неща, които искаха да бъдат казани и не можеха да бъдат казани. Или имаше неща, които се съдържаха в изреченото, които искаха да се скрият, да се защитят в сянката на картина от миналото…

Прииска ми се да сменя темата и да разкажа за мечтата, легендата за този град, която бе жива в мен, за Виена, където се бяхме срещнали изненадващо заради началото на неочакван разказ. По време на тази екскурзия бях турист, дирещ нови улици, сгради, пространства. Следвах онези горчиви болки, подхранваните с детайли надежди, които са красиви, защото не са разказани и споделени. Улиците, които виждах, вярвах, че виждам, бяха свързани с други разкази, а те бяха изгубени в други надежди. Да, имаше една стара мечта, малка легенда, които винаги се поддържаха живи на едно място. Дали този град, който исках да опозная по следите на онази мечта, който ми бе подарен чрез няколко мелодии и думи и чрез няколко снимки, поставени в друга светлина с думите, дали този град, който исках да разгадая и в който исках да проникна по свой начин, щеше да ми позволи заради разказа, който от толкова време мечтаех да напиша, да изживея все още недокоснати и изискващи ново име неща, дали щеше неочаквано да отвори някои неподозирани коридори на своето здание, за да улесни своето ново сътворение?

Мечти и градове… Трябваше да проуча значението на тази обвързаност, на тази незагубена надежда… Отдалеч ни викаше глас… Бих могъл да опиша тези картини… Неназовани улици за пореден път ме отведоха до едно от тези кътчета. Бях на едно от местата, където се събираха чуждестранните гости на града. Катедралата се извисяваше пред мен в цялото си великолепие. Спомних си. Един дълъг, стар текст, който се бях опитал да обогатя и съживя чрез различни лъжи, ме беше заслепявал и по-рано, под впечатлението от такава гледка. При това думите не бяха мои, надеждите и безнадеждностите бяха на другите. Всички думи, които исках да намеря в тези картини заради други пространства, други убежища, бяха на другите. В тази ситуация нахлух вътре с това старо лице, лицето на турист, което ден след ден ми ставаше по-чуждо. Нямах глас. Онези гласове, които чувах, които ми се беше удало да чуя, останаха извън текста, за който мечтаех; за пореден път бях принуден да говоря в себе си с хора, които ми бяха чужди. Светлината беше светлината, която бях оставил в друг град. За пореден път нямаше да се докосна до тези багри, до тези живописни платна от далечни години. Така че кое се променяше, кое можеше да е различно след толкова много чужди крачки в толкова много храмове? Безспорно в мен съвсем бавно и коварно бе убит един възторг… Един възторг бе убит съвсем бавно. В момента, в който изпитах това чувство, я видях, видях жената, която още веднъж ми даде малка надежда. Пред нея горяха стотици свещи, запалени за съкровени молби, които можеха да се повтарят, защото бяха съкровени. Там от години живееше тишина. Ако вниманието се насочеше към разкриващата се гледка, това бе само тишина. Ала може би имаше и стотици, хиляди, десетки хиляди гласове, които се чуваха в тишината, в дългия тунел на тишината на друго място заради други светове. Тя запали свещ. Лицето й се озари от треперливия отблясък на свещта. В този момент за мен това бе един от малките ритуали, които се изживяваха във всичките им аспекти и които аз въпреки всички липси не исках да изгубя. Един от тези ритуали, които се изживяваха във всичките им аспекти и които аз въпреки всички липси не исках да изгубя, които се повтаряха търпеливо през годините с надеждата да се отсрочи смъртта. Гледах жената в собствения й мрак от място, където не можеше да ме види. Сега бих могъл да направя няколко крачки. Няколко крачки… И двамата бяхме в собствената си самота… В очите й сякаш прозираше чакане, следа от чакане, което не се беше изчерпало въпреки дългата раздяла. Войната беше завършила от години. Актьорите в тази война отдавна бяха погребали мъртъвците си. Тя обаче чакаше, според мен все още чакаше този човек. Може би затова идваше всеки ден тук, може би винаги по едно и също време, за да запали свещ. Свещ… Само една свещ… Заради тази среща… Щеше да ми бъде малко по-лесно да продължа в този разказ, след като бях уловил този детайл. Това ми стигаше само за този момент. Нали някои разкази също като хората с техните взаимоотношения очакваха своето време… В края на краищата се изискваше незаличим детайл, та катедралата да остане трайно в съзнанието ми. Този детайл принадлежеше на онзи момент, заради други моменти трябваше да остане в онзи момент. В противен случай всички картини от това място биха се размили полека-лека в линиите на сграда, която щеше да ми става все по-чужда вътрешно; линии, които не бих могъл адекватно да интерпретирам и вместя в живота си. Снимката както всички автентични фотографии беше направена за една вечност, за нещо незабравимо.

Онази жена остана там, в онзи момент, тук обаче имаше и друга жена, която ме покани в други моменти. За пръв път я срещнах във фоайето на моя малък хотел, който в този град смятах за важен елемент от битието си на турист. Тя не ме видя. Мястото, на което седеше, изглеждаше така избрано, сякаш тя държеше да остане невидяна от никого и недокосната от погледите на чужди, нови гости. Можех да я разбера. Хора, които затваряха границите си пред един нов за тях свят, тихо и кротко населяваха и другите ми разкази. Защо обаче тези граници и хората отвъд тази граница ме интересуваха толкова, че исках непременно да разкажа за тях. За да разбера това поведение, трябваше да събера кураж да проникна още по-дълбоко във вътрешния си мрак. Нали ненапразно казваха, че бъдещето е същевременно и миналото… Далечината на тази жена беше близост, с други думи, беше за мен вибриране, което не бе намерило думите си и чакаше да бъде разказано. Набързо разбрах, че беше майка на мъжа, който, изглежда, носеше цялото бреме на хотела. Явно този мъж бе един от героите, които се бяха научили да живеят със самотата си, които примамваха човек в тъжна, но и тайнствена, ужасна игра, чиято история никога нямаше да се узнае, които обаче подхранваха нашите мечти и нещо повече: нашите страхове. На врата си имаше белег. Макар че беше зараснала още преди години, очевидно ставаше дума за много дълбока рана. След като всички формалности бяха уредени, той ми връчи ключа от стаята и каза: „Дадох ви една от най-светлите стаи. Сутрин слънцето огрява леглото. Ако ви пречи, дръпнете завесите още през нощта“. Благодарих и казах, че този детайл е много важен за мен. Когато понечих да тръгна към стаята си, каза: „Ако желаете, ще ви направя кафе. Срещу умората…“. Отбелязах, че бих се зарадвал на едно кафе. Едва бяха минали десет минути, когато ми донесе кафето в стаята, в сервиз, който изглеждаше сякаш спасен от стар, изоставен дом. Дали искаше още веднъж, макар за няколко момента, да се докосне до една стая, да усети близостта й? Бях сложил няколко книги на масичката. Няколко книги, които исках да прочета, да изживея наново в друг град… Сред тях беше и „Светът от вчера“ на Стефан Цвайг. „Добре дошли във Виена!“, каза мъжът, когато, без да ме погледне, остави таблата на масичката. Тази фраза сигурно имаше значение. После след кратко мълчание попита: „Вие сте писател, нали?“. Всъщност можех да отговоря на въпроса с контра въпрос: Как беше стигнал до този извод? Кой детайл издаваше, че от години се опитвах да вървя по път, който забелязваха малцина? За въпроса си първо щях да получа лека усмивка. Лека, малко меланхолична усмивка… Заради време, което някой ден щеше да бъде изживяно, разказано наново… От определен момент нататък човек проумява някои факти само с чувства… Само с чувства… „Знаете ли, от години не чета книги, не мога да подхвана книга — каза мъжът в същия миг. — Вече изобщо не помня някои герои от романи, които по-рано диктуваха живота ми. А героите от много нови романи не ме познават… Но в онези нощи… Тогава, когато войната прокуди определени хора не само от този град…“ Искаше да продължи, но някои думи май останаха в друго време. Това бе „съдбата“ на изреченията, които не можеха да бъдат отнесени при други хора, ала все пак намираха живота си в друго време. Някои текстове са единствено наши текстове. Единствено наши текстове… Казах: „Зная какво следва, когато хора, независимо по каква причина, бъдат прокудени от своето място. Тази болка беше изпитана и в моята страна“. Сякаш за да потвърди думите ми, той кимна и се помъчи да се усмихне. Бавно тръгна към вратата и на излизане каза: „Не се страхувайте от майка ми… Тя все спи. Сега спи в стаята си. Малко по-късно ще стане и ще се разходи из коридорите. После ще заспи в креслото си срещу рецепцията… Така и не можах да я изоставя…“.

Последното му изречение ми напомни за човек, когото бях оставил някъде в разказа си и чиито следи бях изгубил. Последвалото можех да си обрисувам във въображението и да се опитам да опиша със собствени изречения. Като в този момент единственото, за което можех да се заловя, бе гледката на този дълъг сън… За пръв път я видях, когато бе излязла навън. Както каза синът й. В креслото срещу рецепцията, където бе потънала в дълбок безшумен сън. Дали се беше разходила и из коридорите? Навярно уморен от пътуването, бях дремнал два часа. Когато се събудих, си помислих, че можех да започна отново с разказ за хотел или по-точно: за този хотел… Дрехите й се отличаваха с изискана елегантност, сякаш дамата бе поканена някъде и се канеше да излезе. Носеше син костюм с тънко бяло бие на якичката. На врата си бе завързала червен копринен шал на черни точки. Тоалетът се допълваше от чифт перлени обици. През целия си престой щях да я виждам все в този костюм, изискано елегантна и нагласена. За едно специално пътуване бе подбрано специално облекло… За някои хора беше важно, безусловно задължително да се вкопчват до последно в някои подробности. В друга страна веднъж вече бях видял нещо, напомнящо този сън. Беше подготовка, в нея се криеше незаглушима въпреки всички закъснения надежда за среща… В тази ситуация ми се прииска още веднъж да изживея докрай онзи момент, който изглеждаше изгубен завинаги. Със сигурност не е лесно да се люшкаш между различни времена. Когато изживяваш различни времеви нива в една и съща картина, трябва да носиш и други гласове, които иначе не си позволявал на никого да чуе. Положих усилия да не вдигам шум и да спазвам максимална дистанция. Мъжът обаче забеляза, че гледката на спящата ме притеснява и каза: „Не се тревожете. Тя не ви забелязва. Не забелязва вече никого…“. Не забелязваше вече никого, след толкова много животи и мъртъвци може би вече не искаше да обръща внимание на никого. Там, на това място, където вече не можеше да бъде дори зрителка, изглеждаше като човек, преживял много времена.

Квартирата ми всъщност не беше истински хотел. Беше голям пансион, който се беше опитал да се вмести в единственото жилище в голяма стара сграда. Така че можех да разбера по-добре защо в определени часове жената се разхождаше из коридорите, свързващи стаите. Там я срещнах един следобед. Тъкмо се прибирах уморен в стаята си и усещах невъзможна за споделяне хладина, чиито граници се опитвах да намеря. Беше странно. Изведнъж ми се стори, че жената бе току-що излязла от стаята ми и там беше бродила сред вещите, които за мен съживяваха стаята, превръщаха я в обитаема. Сякаш в тази сграда тя олицетворяваше късче съпротива, въпреки всичко, което бе преживяла и загубила. Беше ритуал: да може да върви, да иска да върви със собствените си крачки в собственото си време, до последния миг. Потръпнах вътрешно. Вървеше с усилие, леко провлачваше крака по пода. Ходеше доста прегърбена. Сякаш тялото отказваше да носи многобройните години. Изглежда, не ме виждаше. Когато се доближи, й дадох път. Тя вдигна поглед. Лицето й бе набраздено от бръчки, имаше огромни сини очи. Дългата бяла коса бе навита на кок. Дали помнех лицето от другаде? В този миг се почувствах привлечен от онова старо, много старо време, от един далечен — далечен живот, фотографията на град, който се опитвах да опозная. И двамата гледахме настоящето си от време, което не можеше да се изрази с думи, да се сподели… Това бе единственият диалог с нея, на който се осмелих. Тя благодари, после се отдалечи със същите бавни крачки, без да се озърне. Нямаше вече да разговаряме, нямаше още веднъж да се приближим един към друг. Помислих си, че нямам право да желая повече. Исках още веднъж да се спра на онази граница. Зад границата можех да бъда малко по-близо до лъжите си. С надеждата да запазя тази граница, бях предпочел да не разговарям с жената в катедралата. Трябваше да я оставя в нейните разкази, заради себе си, заради собствения си разказ. Дали това бе друга форма на „бягство“? Може би.

Ала езикът, който не знаех и който ми се струваше чужд, ме държеше далеч не само от хората от това друго време, но и от града, който се опитвах да разбера. Трябваше да изживея авантюрата на зрител по време на пътешествието си. И в операта това чувство ме обзе на „мястото“, където долових този много специален „миг“. Там беше бюстът на Малер… Огледалото зад бюста се оглеждаше в други огледала, а отражението на полилея ме върна при картините на неописуемата симфония. Това беше времето на симфонията, която беше чужда, доста чужда на много хора, „посетители“. Точно на това място нашият екскурзовод каза за „него“, без да го е грижа за безизразните лица на туристите, с които положително бе свикнал отдавна: „Години наред е бил директор на тази опера… Затова и бюстът му е поставен тук. Един от най-видните ни композитори“. Дали едно банално, кухо, наизустено изречение можеше да възпроизведе „онова време“? Когато слязохме в оркестрината, „чутото“ ми предаде само картините на бляскава история. После забелязах, че съм изгубил групата. Сякаш бях паднал в лабиринт, изпълнен с други картини, полилеи, огледала. Бях се залутал. Единствено с помощта на учтив служител, който внезапно изникна пред мен, успях да намеря изхода. Отсрещният човек беше много висок, с помрачен поглед и бяла кожа. Беше ме наблюдавал дълго, сякаш чакайки този момент. Говореше с впечатляваща интонация, но тихо, все едно се боеше да не обезпокои някого. Приличаше на беглец, гост, който се криеше от хората, които може би го познаваха, и който не бе желан на това място „както преди“; същевременно имаше вид на пазач, който познаваше много кътчета в сградата, забравени от другите, и който освен това бе обречен да ги охранява. Може би този мъж, който не искаше да се отдели, не можеше да се откъсне от тази сграда, беше музикант, съпреживял истинските моменти на сцената, за които се бях опитал да помечтая преди няколко минути, или пък бе осветител, дизайнер. Може би със светлината, която се отразяваше на сцената, този мъж събуждаше много различни хора. След това… След това, както и по-рано в такива разкази навярно пожелах да се насладя докрай на краткото време на срещата според дадените ни възможности. Беше срещата с човек, който мечтаеше да намери един символ в стара сграда, придружен от друг, който познаваше обстановката и искаше да разкаже за нея безмълвно, само с погледи. При тази среща за пореден път имаше двама протагонисти на разказа, които диреха местата си… Двама протагонисти на разказа, които диреха местата си, но същевременно искаха и да ги защитят. Те самите бяха довели и други герои в това много кратко време. За да стигнем до изхода, минахме през коридори, които екскурзоводът не ни беше показал. Дали това бе част от играта? На изхода мъжът каза, че всеки виждал, можел да види вратата, която заслужавал. Всяка врата, която сме виждали, която наистина сме били в състояние да видим, ни превръщала в друг човек, подготвяла ни за друг човек. Ала за да продължим по този път, трябвало да бъдем достатъчно смели, може би да се изгубим или да не тръгнем обратно. В този момент погледнах навън. Исках да дам отговор. Но когато се обърнах, бях сам. Следите на мъжа се бяха изгубили в един от коридорите. Не ми остана нищо друго, освен да направя онази крачка.

На площада пред изхода на чуждестранните туристи се продаваха онези предмети, които те след завръщането си искаха да покажат на останалите у дома. Стотици малки бюстове, но всичките отлети по един калъп, имаше там. Малер се усмихваше както в онова огледало. Да, имаше една врата, която всички можеха да видят или се осмеляваха да отворят… На улицата беше паднал гъст мрак. Градът се подготвяше за нова нощ. Внезапно осъзнах, че бродя из улиците, с които Цвайг не беше искал да се раздели, чиято отдалеченост не бе понесъл. Една поезия бе убита от други хора… Опитах се да спечеля за себе си, да изживея тази поезия със собствените си думи. Тъй като бе по-лесно, по-безболезнено да пребивавам в мечти, отколкото да поема риска да изживея дадени факти… Само че човек не може да пребивава вечно в онези мечти.

Тук, в този град, в този свят, който си бях създал по силата на потребността от сигурност, бях изживял второто голямо разочарование. След онова обсъждане бях разменил няколко думи с две момичета, които следваха литературознание във Виенския университет. Разговорът се въртеше около това какво означават писателите за хората. В края на краищата четивото или любимата музика на даден човек издаваше нещо за личността му. За хората, които се срещаха за пръв път, това бе малък експеримент, тест. Естествено в моя „списък“ беше и Цвайг. В този момент установих, че писателят, който ни бе подарил „Светът от вчера“, действително бе изоставен, забравен във „вчера“ от онези, които обичаха господството на актуалното. Нима някои хора бяха изстрадали напразно болката, задето бяха прокудени от една страна или от едно време? Малер и Цвайг. Двамата се срещнаха в същия момент, в момент на изчезване. Намирахме се в края на двайсети век. Бяхме във Виена… Можех да продължа разходката. Отказах се. Имаше толкова много форми на самота и на възможности да се пресъздадеш в тези самоти…

Тези фотографии безспорно добавиха специфичен привкус към дългия разговор с Жинет в онова кафене. Доколко можех да й споделя чувствата си, кои от подробностите, които сега отново си припомням, можех да й възпроизведа? Положително не беше лесно да отговоря на този въпрос така, както би трябвало. Ала си спомням, че след като дълго мълча, тук тя прекъсна нашия разговор, по-точно моя монолог: „Според мен преувеличаваш. Струва ми се, че тази страна разполага с повече минало и ценности отколкото други страни“. Отвърнах: „Точно там е проблемът, я. Ние не съумяхме да се избавим от тази «култура», която бяхме живели и опитвали да съхраним жива с думата «сякаш», и очевидно въпреки всички възможности не искаме да се избавим от нея. Държим да изживеем тези градове с лъжите в себе си. Може би се нуждаем от тази самозаблуда във време, в което полека-лека сме убили надеждата ведно с реалността си, като по време на екскурзията си към нещо друго ден след ден сме се чувствали все по-апатични. Не искаме да изгубим страните си. Тази тревога може да изпита всеки, който вижда тези граници. Само че никой не може да притежава нещо напълно, по принцип е достатъчно да показва нещо. Достатъчна е индикацията, разбираш ли?“.

„Разбирам, естествено, че мога да разбера… Но въпреки това Цвайг е употребен повече от Решат Нури“, каза тя с усмивка. Бях изумен. Тя се радваше лукаво, дяволски, задето ме беше изумила. Можеше да се спори върху правилността или оправдаността на нейното сравнение. Но много по-важно беше, че след толкова години все още си спомняше за Решат Нури. Сигурен бях, че и тя съзнаваше това. С Истанбул я свързваше чувство, което бе формулирано в произведенията на Решат Нури и особено в романа му „Листопад“. Допускам, искаше да каже, че бе съумяла да вземе със себе си града, където бе прекарала детството и младостта си, в други животи, в другите си животи под формата на няколко незабравими детайли. С течение на времето щях да се доближа повече до значението на тези детайли. Ала в този миг й се удаде да ми обрисува и картината на съпротива, не само на привързаност. Бях опознал по-добре едно от качествата й. Имаше характер, който не признаваше лесно провал, поражение. Несъмнено трябваше да приема тази „позиция“ за нормална, като се замислех какво бе преживяла. Това беше главната причина, поради която се съгласих с твърдението й мълчаливо, без нито една дума. Сметнах за уместно да я подсетя за една от картините на „миналото“. Тя от своя страна имаше право да избере картина, а и да каже как виждаше момиченцето на тази картина, какво си спомняше. Повече не можех да направя за нея. Независимо дали исках или не, бяхме започнали да пишем заедно разказа. Бяхме във Виена. Още не бях видял цигуларя на „Кертнерщрасе“… Тя каза: „Струва ми се, че ще напишеш нещо и за този град“. Казах: „Да, но не веднага, много по-късно… След като напиша други книги“. С времето някои детайли отвеждат човек на съвсем други места… После добавих: „Иска ми се да разкажа и историята на баща ти, майка ти и сестрите ти… Не обръщай внимание на думите ми. Това кафене, този град, този разговор въпреки всичко са добро начало“. Тя не сметна за необходимо да скрие вълнението си и още веднъж ме улови за ръка. И тя знаеше, че сега много бавно се приближавахме към един разказ…

Да хвърлиш феса в морето

Убеден съм, че мигът в онова кафене, който ме свърза, наистина ме свърза с Жинет, бе мигът, в който се докоснах до онзи дълъг разказ. Сякаш всички надежди, подхранвани заради този разказ, бяха предопределени да се устремят към този момент, този магически момент. Едни и същи хора бяха оставили в нас различни пътища в името на различни мечти… Различните пътища бяха различни самоти, а може би донякъде и усилието, или възможността да намерим отново някои сенки. Да се разказва за пореден път означаваше човек да действа автентично, да може да разбира и да вижда. Случайност, малка, банална случайност ни бе събрала в града, където този разказ можеше да започне наново. Виена беше отлагано, отдавна очаквано начало. В това начало трябваше да вярвам, както и в момента, когато се докоснах до разказа. Като се има предвид какво беше разказал мосю Жак за по-големия си брат, бащата на жената, която седеше пред мен, излиза, че в крайна сметка Виена беше много важна в този разказ. Сега си спомням за онази нощ преди много години. В един от редките мигове, в които говореше за онези дни, които не обичаше да си припомня, мосю Жак каза: „Несим забеляза във Виена колко обича Рахел. Иначе нямаше да се върне в Истанбул“. В думите му сякаш се криеше чувство, което всички ние не можехме да назовем, което ни върна отминалите времена, един друг Истанбул. Беше събота вечер. Помня смътно, че се бяхме събрали „семейно“ да гледаме телевизия. Съботните вечери бяха вечерите, когато в дома на мадам Роза имаше студен бюфет. Тогава приготовленията протичаха другояче. Запарваше се чай, а в плата и купички старателно се подреждаха храните: унгарски салам, сирене с червен пипер, солено филе от сардела в оцет, мармалад от розови листенца или според сезона от праскови, ябълки или портокали. Имаше маслини, тарама, а понякога и хайвер на зърна. В този дом не познаваха маслини в сос с риган, а чаят винаги се пиеше в порцеланови чаши… Берти, Жулиет, Рози, Нора… Онази събота вечер всички бяхме там. Какво накара мосю Жак да заговори ненадейно за по-големия си брат Несим? Да, никога нямаше да узнаем, да назовем чувството, което бе спотаено в онзи момент. Онова чувство беше в онзи мрак, значението му трябваше да се подири в онзи мрак… В този текст мракът бе още един призив. Сега с всеки изминал ден ми се струва по-вероятно, че ще съумея да събера този текст, като сглобя животите, фрагментите от животите, които с течение на годините получавам съвсем бавно от някого, от „моите хора“, в дълъг разказ, въпреки всички липси, въпреки мрака и мълчанието. Тъй като вече разглеждам онова, което евентуално се е случило там, отдалеч, като наблюдател. Така че онова изречение би могло да се интерпретира и по следния начин: Във Виена Несим разбрал най-вече колко обичал Рахел, че не можел да избегне Рахел и живот с Рахел и че не можел да се възбунтува срещу своята орис. Във Виена, там, където искал да забрави всичко, където се надявал на нов живот… Във Виена, в града, който години наред за него бил символ на нов живот, в тази страна на мечтите и свободата… В атмосферата на валса, който олицетворявал великолепието на австро-унгарската монархия. Била втората или третата година на Несим във Виена. Мосю Жак не си спомняше точно. Спомняше си обаче, че един ден пристигнала картичка, съвсем различна от картичките, които обикновено получавали. Тази картичка дошла след дълго мълчание, станало по-голямо поради чакането. Несим пишел, че много скоро щял, трябвало да се върне в Истанбул по причина, която не можел да обясни. На картичката имало файтон. Според мосю Жак „ценността“ на картичката била именно в снимката на файтона. Снимката на файтона… Да, каквото всъщност искал да каже Несим, сигурно се криело в тази снимка. Снимката на файтон… А пък това била просто една от фотографиите с изгледи от Виена, с които той още преди това се опитвал да сподели, да покаже моменти от този град. Доколкото разбрах, тази снимка породила особено чувство между двамата братя. В крайна сметка обаче истински важното било завръщането. В онези дни и Рахел вярвала в завръщането. Това била новината, която чакала търпеливо, доверчиво. Силата, която й давало това доверие, й потрябвала един ден и в „други времена“. Ала тогава всичко било още много далеч от онези времена. Тогава никой не можел да си представи, че някога светът щял да се промени дотолкова, никой не бил в състояние да си го представи. Световната война още не била свършила. С образованието, което Несим получил в тогавашната гимназия на австро-унгарската монархия, която днес се нарича просто Австрийската гимназия, била положена основата на факта, че той, за разлика от брат си бил привързан от цяло сърце, с цялото си същество към немския език, към света на немското. Тази привързаност намирала отражение дори в някои детайли на картичките, които изпращал на роднините си в Истанбул. Привързаността била толкова дълбока и подчертано емоционална, че изписвал второто си име Моше, което използвал рядко, обикновено само в подписи, по немски маниер. От тази привързаност произтекло и решението веднага след завършване на гимназия да отиде в легендарната столица на „приятеля и съюзника“, австро-унгарската монархия с намерението да не се върне. Когато човек запланува да замине за някъде без връщане, за добро или за зло понякога се налага да убие нещо в себе си. Замисля ли се за преживяното от Несим, у мен напира желание да кажа, че той винаги тръгвал на пътешествията на живота си с това чувство, че не можел другояче, освен да тръгне по този начин. Сякаш това била съдба. Съдба, която въпреки всичките му грешки и заблуди го превърнала в голям пътешественик… Тъй като големите пътешествия изискват както големи копнежи, така и големи разриви без завръщане и умиране, което не можеш да разкажеш на никого… По думите на мосю Жак, Несим бил човек, който не разкривал чувствата си даже на близките си хора, бил затворен и твърде мълчалив. Ето защо научили за двегодишния му престой във Виена доста малко извън бездруго известното, а именно че операта била красива, сладкишите — вкусни, хората — порядъчни. Веднъж Несим споменал тиха улица и няколко стари жилищни сгради, които гледали към голям вътрешен двор, и разказал за свой съсед, вече на възраст или от друга гледна точка „без възраст“, чиито роднини и приятели били заминали някъде, и който живеел усамотено като отшелник. Този мъж години наред четял лекции по философия на религиите във Виенския университет и по думите му дори бил професор. Известно време семинарите му били претъпкани със студенти, въпреки това с трудовете си не бил стигнал до нужните места или най-вече до хората. Вниманието на Несим към този съсед, когото сегиз-тогиз навестявал, привлякло другите съседи. По време на посещенията мъжът подчертавал, че в детството и юношеството си бил преминал обучение по талмуд — нещо, което надхвърляло спомените за старите дни. Обучение, което взривило границите на религиозните наставления и го отвело до пътя на философията на религиите. Благодарение на това обучение усвоил умението да вниква в духа на думите, да размишлява по-добре върху някои понятия и да формулира по-добре мислите си. Това обучение му позволило да интерпретира подобаващо редица нерелигиозни, философски текстове, а освен това да говори по-добре немски. Защо мъжът разказвал всичко това? Защо Несим бил толкова заинтригуван? Предполагам, че в града, в който бил дошъл заради търговията с килими, продължавайки бащината професия, въпреки цялата съкровена привързаност в много нощи се чувствал самотен и в климата на самотата сигурно намерил при този съсед идваща от историята позната обстановка. Според мен най-въздействащото в тези разговори били „думите на завета“ на този човек, който казал, че скоро ще умре. Подробните разкази за обучението по талмуд със сигурност означавали и разкази за изгубен живот. За пореден път били пуснати корени на едно място. Ала не след дълго на континента, който професорът така и не напуснал, евреите ги очаквала много голяма катастрофа. Един ден по тези земи много, страшно много хора щели да загубят живота си. Европа още не подозирала това. Той обаче можел да види тази катастрофа по лицата на редица свои близки, особено по лицето на Несим… В онези дни на тези думи не се отдавало значение. Тези градове сякаш гледали към съвсем друго Утре, към съвсем друго бъдеще, когато за Несим се очертал пътят за Истанбул…

След всичките тези години мога да се опитам да разбера причините за реалността, в която хората там искали да вярват. Не пренебрегвам факта колко трудно е да проумееш отстрани, от друго място и от друго време истината или това, което бива смятано или трябва да бъде смятано за истинско. С други думи, съзнавам, че моите интерпретации служат на това да изяснят по-скоро нещо на мен, отколкото на другите. По тази причина не навлизам по-навътре в разказа. Разглеждайки всичко казано, не мога да изтрия от съзнанието си един въпрос, ключовия въпрос, който би ми помогнал да разбера по-добре текста. Дали това завръщане, това неочаквано завръщане било заради Рахел? Или тази любов била може би претекст, а преживелите тези дни искаха — за разлика от тогава — да видят само тази любов, вълнението, което тази любов бе породила в семейството? Може би дори мосю Жак не знаел отговора на този въпрос. Никой в този разказ не можел да каже какви други евентуални причини имало внезапното и неочаквано отпътуване на Несим от Виена, освен това, че професорът, да речем, му показал неговото истинско място в живота или подготвил завръщането му.

Но да се върнем на това, което можеше да се каже и разкаже… Веднага след завръщането си в Истанбул Несим се сгодил с Рахел, а няколко месеца по-късно без много-много да му мисли, постъпил на военна служба. Първо завръщането от Виена, после годежът, после войската… Всички тези важни решения, които влияят на житейската посока и повдигат нови въпроси, били взети набързо, за много кратко време. Дали не се налагало спешно да стигне донякъде? В онези дни всеки отивал някъде и мечтаел за друг живот, друго бъдеще, в които да се почувства на прага на съвсем друго място, на прага на съвсем друго време. Истанбул се опитвал да добие власт над наследството на различните страни от османската империя и гледал отдалеч и леко скептично онези, които поемали към авантюрата, наречена „нова страна“[1]. Несим завършил военната си служба при Митническата порта в Сиркеджи и използвал възможностите, които му предоставял чинът, за да завърже важни връзки с индийски офицери в английските войски. Дали имаше нещо общо между тези връзки и авантюрата без завръщане, неговия по-късен път към Европа след войната? Мосю Жак реагира на този въпрос, който един ден му зададох между другото, с неочакван гняв, който не разбирах, и вместо отговор ми каза — като се опитваше да прикрие максимално чувствата си — че всеки дом и всеки живот си имал тайна и човек никога не бивало да се заблуждава от очевидното.

Предполагам, че след дълго време неволно бях засегнал тема, която бяха искали да забравят, която бе погребана и никога не биваше да се разравя. За пореден път усетих, че трябваше да си стоя на онова място, на онази граница, че щях да остана сам, ако дръзнех да навляза отвъд границата в миналото, в миналото на другите, и че тези крачки щяха да ме отведат до нови евентуални грешки. А това бе един от въпросите, които рядко изпитвах потребност да задам относно човек, останал в далечното минало. По време на дългата си авантюра предпочитах да слушам и да изчаквам, докато частите съвсем бавно се съединяха с течение на времето. Бях убеден в тази позиция и вярвах в мълчанието. Само така можех да видя хората на онзи остров, по този начин онези хора можеха да ми покажат своите острови. Така можех най-добре да тръгна по онези следи от стъпки… Тъй като в края на краищата всеки се нуждаеше от слушател. Проблемът беше, че ние не можехме нито да слушаме както трябва, нито да разказваме истински. Това навярно бе свързано с факта, че когато се разкривахме истински един пред друг, не спазвахме достатъчно границите, които трябваше да ни предпазят от взаимни обиди. Ето защо моментът за задаване на въпроса бе решаващ. Та нали няма откъде да знаете какво желае или какво не желае да разкаже даден човек, какви колебания, съмнения изживява по отношение на това, което е оставил някъде или постоянно е мъкнал със себе си. По всяка вероятност мосю Жак беше решил да не казва на никого действителните причини за второто заминаване на по-големия си брат. Мястото, където тези дълги дни за едни изгряваха, а за други залязваха, за да не изгреят никога повече, беше място, което превърна Несим в герой на истински разказ. За да разбера още по-добре това място, сметнах за необходимо още веднъж да разпитам мосю Жак като свидетел. В такава ситуация всички ние безусловно носим отговорност да положим старание да разберем — така, както и разбирането май е една от предпоставките да намериш себе си в разказа и да го разкажеш по-добре. По негово мнение Несим бил „османец“ в истинския смисъл на думата. Тази обвързаност го превърнала в човек от друга епоха, респективно от друга битка. Всъщност това чувство беше понятно. Унищожаването на империята същевременно означавало и унищожаване на ценностите на една страна. Когато била провъзгласена републиката, Несим се почувствал в този град като изгнаник. Все едно трябвало да живее в нова страна. Това било и времето на разрухата на Австро-унгарската монархия. Тогава „другите“ поискали да забравят един исторически период… Да, тези дни били „дните на разрухата“… Сякаш разрухата искала да съобщи, оповести, че не само приключила една епоха, една идеология, но и че един свят съвсем бавно вървял към края си. Едновременно с тази разруха било преживяно предателство и страхът да не намериш мястото си или да не можеш да видиш място за себе си в евентуалното бъдеще. Това чувство тогава изпитали мнозина. По кой начин вие, за да защитите същината и ценностите си, бихте отхвърлили свят, съграден върху разруха? Несим не се пригодил към този свят и казал: „Тук вече не се живее“. Решил заедно с Рахел да отиде в съвсем друга част на света, в една надежда. Страна, за която вярвал, искал да вярва, че няма да рухне, придобивала все по-голямо значение за това пътуване към надеждата… В онези дни никой не подозирал, че с това пътуване подмолно се подготвяла съвсем друга разруха, истинска разруха. От палубата на парахода, отплаващ за Марсилия, Несим направил на майка си, баща си и брат си знак с две ръце, който означавал: „Всичко свърши, окончателно свърши“. Свърши, окончателно, край… Дали знакът действително бил направен с намерението да внуши това чувство? А ако било така, какво тогава означавало това свършване, какво било свършило, от какво най-сетне щял да се чувства избавен? Или когато направил този знак на оставащото в Истанбул семейство, Несим виждал място в бъдещето?… Някои хора искат да вложат и друг смисъл в живота на някои от най-близките си посредством своите мечти, посредством мечтани разкази. Може би затова години наред знакът бил предаван с тази двузначност. Доколкото си спомням, мосю Жак за пръв път повдигна това съмнение. Междувременно бяха изминали двайсетина години. Сега мосю Жак вярваше още повече в съдбата, а оттам и в основателността на това съмнение…

Когато заминал от Истанбул за Марсилия по време, в което новата държава още не била навършила и година, Несим бил както тъжен, така и изпълнен с надежда. Заедно с любимата му жена параходът носел мечтата за още едно ново начало на живота… В първото си писмо, което пристигнало след няколко месеца от Париж, Несим разказвал, че при Дарданелите хвърлил феса си в морето. Времето било мрачно. На палубата духал студен вятър…

В онези дни Рахел забременяла с Полет…

[1] Има се предвид новата Турска република. — Б.р. ↑

Кой беше изнесъл контрабандно килимите?

Че Несим и Рахел избрали за своя нова страна не Австрия, по-точно Виена, а Франция, е — честно казано — близко до ума. В онези дни Виена преживявала друга разруха, разпад. Преходът не бил граница, която можела да се види, да се проследи веднага; не можело просто да се преместиш от времето на едната страна във времето на другата страна по улиците на един и същ град. За старите си гости Виена естествено не се променила очебийно за кратко време. Несим обаче бил подвластен на самозаблудата си, по всяка вероятност, без да осъзнава, че лъжата била такава. Обичал своята самозаблуда, въпреки цялата чуждост, както мнозина други, които приличали на него… При тези обстоятелства Франция била още девствено място. Рахел знаела френски, така че щяла да се чувства по-малко изолирана в новата страна. Освен това след Виена Париж бил единственият европейски град, където синът на Аврам ефенди имал шансове за работа. Тоест, ако човек разгледа техния живот, различните аспекти на живота им, в онези дни пътищата водели натам, към този град, който им бил познат само чрез езика и чрез малките легенди, запазени живи в друг край на света… Годините след отпътуването ми изглеждат като тъмната епоха на разказа, която изчезва във водите на миналото. Това, което научих и зная, е, че поради връзките на баща си Несим първо въртял търговия с килими и че заедно с жена си и новородената им дъщеря живеел в предградие на Париж, без да участва много-много в градския живот… В тази фаза можем да разгледаме по-отблизо някои детайли, които един ден ще се върнат при нас с действителното си значение и които тогава ще можем да вместим другаде. Когато разказваше за онова време — както и преди, когато си спомняше пред мен за по-големия си брат — мосю Жак обикновено имаше вид на човек, който не се доверява напълно на събеседника си. Откъде идваше това чувство? Защото винаги искаше да закриля, да защитава до последно Несим? Или защото не искаше да види реално равносметката си за тези години? По някаква причина усещам, че един ден ще се върна на този въпрос по други пътища с други думи. Тъй като сега е възможно да осветя донякъде една останала в мрак част от разказа въз основа на онова, което научих като „версия“ на някои събития. В онези дни, сновейки между Лондон и Париж, Несим печелел доста пари, като организирал продажбата на определени „исторически килими“, които през войната „виенски приятели“ уж конфискували от църкви и джамии и изнесли контрабандно от Сърбия. Явно мосю Жак, от една страна, се гордееше, а от друга — се срамуваше заради това, което бе вършил брат му. Според мен срамът бе скритата част на айсберга. И тази част естествено бе обречена да остане скрита. Определени чувства оставаха завинаги в онзи мрак, докато не бъдеха докоснати, а накрая сякаш изчезваха. Само така мога да изтълкувам думите му, след като с лека усмивка беше разказал тези случки: „О, стига… Това е слух“. Изразът „виенски приятели“ не биваше да се отминава с лека ръка. Дали тези „приятели“ имаха пръст в съвсем неочакваното завръщане на Несим от Виена? В тази ситуация можем да си представим както „контрабанда“, така и „уговорка“… За жалост мосю Жак винаги скъпеше тези спомени, не можеше иначе — честно казано, всеки път знаеше точно къде да блокира пътя, водещ към определени „забранени“ зони. Да покаже и да подтикне към размисъл… Това бе една от игрите, зад които той и себеподобните му често се криеха успешно.

Вие пренесохте незабравимата си страна в малкия град

Независимо какви са игрите или самотите — да подириш убежище при друг в последния си момент, с последните си думи, понякога означаваше и да прегърнеш силно живота, своя живот. Опитвайки се да погледна от прозореца на реалността към това, което е било изживявано там в онези много далечни за мен дни, осъзнавам, че Несим и брат му въпреки всичките си различия са делили една съдба. Ако се вземе под внимание историята на онези бури, оставащи вечно в душата, излиза, че жените им са имали много голямо значение в живота на тези двама братя и — ако можем така да се изразим — са били тяхната магия. В ролята, играна от тези жени, освен тяхната мълчаливост и чувствата, които те увеличаваха и закриляха чрез мълчание, както и освен надеждите, имаше и вътрешни разговори, които сякаш нямаха край… Олга и мадам Роза бяха превърнали мосю Жак в пленник на два различни разказа, които не можеха да се разделят толкова лесно, които по-скоро се допълваха. Може би цената на мълчанието, на избраното мълчание бе, че никъде не можеха да отидат. Доколкото мога да заключа от наученото, връзката между Рахел и Несим е била подобна. На онези фотографии Рахел останала жена, която търсела хармония, можела да дава и получава хармония. Тази хармония се криела в една усмивка. Чрез тази усмивка тя изразявала своя „възглед“, своето старание да се утвърди в живота. Била от жените, които привличали, умеели да привържат човек с мълчаливост. Можех да разбера тази деликатност, можех да се опитам да разбера езика на такова мълчание въз основа на неизречените думи. Ето защо можех да разбера, че затворен тип като Несим — по силата на евентуалната самота или вечерта на едно „завръщане“ — се открил пред жена, на която от все сърце вярвал, че може да се довери, мечтаейки за дълга, много дълга заедност. Доколкото разбрах, Рахел била от жените, които можели да бъдат търпеливи и да вярват в Утре. Позицията й по странен начин напомняше за това, което бе преживяла и трябваше да преживее мадам Роза. И при двете възникваше чувство, което будеше асоциации на различни места и не бе лесно за назоваване. В това чувство може би се криеше онази „съдбовна концепция“, която преодолява страни, климатични зони и дори времената. Ако например в някоя част от разказа бяха срещнали Ева, която никога не бяха виждали, биха я разпознали без затруднения. Глас, дошъл от много далеч, създаваше тази близост. Този глас се беше погрижил да съумеят да изтърпят по „правилния начин“ пътуванията, дългите житейски пътувания. Рахел се запознала с различните аспекти на тези пътувания. Тези аспекти станали причина въпреки преживяното да не забрави онези исторически, незаличими дни, респективно да не изгуби надежда за друго Утре. Дали в тази ситуация не следва да си изясним за пореден път, че търпението, способността за търпение до краен предел е част от женствеността, „женската роля“? Това, което узнах, неволно ме кара да задам този въпрос. Рахел, изглежда, се идентифицирала силно с този женски образ и с онова, на което я научила историята — както когато изпратила Несим във Виена с убеждението, че един ден ще се върне, така и в Биариц, където заради тази „заедност“ се нагърбила с нова битка. В определен момент Несим проумял, че търговията с килими била недостатъчна, за да поминува в Париж, и избрал живот встрани от обществото и големите градове, като се заселил в едно „местенце“ на Атлантическото крайбрежие заедно с жена си, която никога не го оставяла сам. Това била най-далечната, крайната точка, до която можел да стигне на запад. В авантюрата на човек, който трябва, вечно трябва да бяга от нещо, това е важен детайл. Също толкова важно според мен е и че се отказал от търговията с килими, независимо по каква причина. Тъй като с това прекъснал последната връзка с Истанбул. Може би тогава Несим направил първата крачка към друг свят. Някои подробности от този път обаче изглеждат изгубени завинаги. Тук ни посреща мрак, сравним с годините в Париж. Зная, че някои писма от Несим до брат му от първите години на новия живот, които биха помогнали за по-доброто разбиране на тези дни, се пазят в една от стаите. Мосю Жак каза само, че прибрал някъде писмата, но след всичките тези години не помнел мястото. Къде беше това място, какво беше това място? Кои страхове или самоти бяха донесли тези писма в Истанбул? От кого мосю Жак искаше да скрие тези чувства и защо? Тези въпроси сигурно се струваха доста безсмислени на истинските свидетели. Стига да искаше, човек можеше да обясни загубата с обикновено мълчание, което бе свързано с възрастта и годините. Ако се проявеше разбиране, фразата „Bien guardato I maş buşkado“ — „Добре скрито и зле търсено“, използвана от мосю Жак за някои неща, които чисто и просто не намираше, би могла да се отнесе и до писмата. Така бихме могли да оправдаем основанието или поне неизбежността на лъжата. В края на краищата и лъжата имаше смисъл и съдържаше нещо вярно. Ако се изходи от тази възможност, сега нещо ме кара да кажа, че след онези ужасни дни на смърт мосю Жак евентуално бил склонен още веднъж да „резервира“ едно нещо за себе си, само за себе си. Това бил друг начин да скриеш или да се скриеш, да понесеш. Или по-скоро опитът да съхрани дните на изпитания, да им придаде смисъл?… Някои спомени не бивало да попаднат в чужди ръце. Нима и вие не бихте решили да „не покажете“ на външен човек тези фотографии, които увековечават определени спомени и замразяват някъде едно съвместно време? Желанието да не показва тези неща със сигурност имаше очевидно значение и история. Тези фотографии замъкваха нас или онези чужди гости в друг разказ. Сега вече истински важното на тези снимки е заблудата, мечтата, чийто край не искате да приемете. Ала докато не показвате снимките и предпочитате да ги запазите само за себе си и в себе си, една вътрешна рана ще се поддържа жива. Знаете, че въпреки всичките си мечти не можете да разкриете новото си чувство, действителното си чувство пред новия наблюдател. Избирайки мълчанието, по принуда сте се нагърбили да закриляте и защитавате вас самите и хората си. Било е необходимо решение, в чието основание ще повярвам още веднъж… Така че след толкова дълго време разбирам малко по-добре Рахел, която по думите на мосю Жак била „ангелоподобна“ жена, която през „целия си живот се опитвала да не се издава пред другите“ и която „понасяла живота си, без да се оплаква от своята участ“. Като имам предвид какво ми беше разказано за годините в Биариц, не ми е трудно да намеря светлина, която да ме отведе до действителност. За оставането им в това малко градче на Атлантическото крайбрежие, особено в началото, навярно била необходима тежка битка. Дали преселването от Париж в този нов живот било и нещо като подновено бягство? На този въпрос може би няма да мога да отговоря на нито едно място от разказа си.

Трябва да призная, че единственият ми достоверен източник са разказите на мосю Жак. Според тях Несим отишъл в Биариц с „надеждата да открие нови възможности в един туристически град“. Това било в началото на трийсетте години. Там „близо до брега“ Несим отворил магазин за чорапи на име „Les bas Nisso“. Възможно е трудностите при първите, самотните крачки да са породили депресия от давлението още веднъж да започне нов живот. Полет била на седем години, родената в Париж Анет — на две. Това били дните, в които Рахел била навсякъде „на линия“. Както в дните на чакане в Истанбул пак се опитвала да вдъхне нов кураж на Несим със своето търпение и своята усмивка. Както се наблюдавало при всички хора от онова време, които в такива дни били принудени заедно да се нагърбят с такава битка, всеки от тях трябвало да бъде още малко по-силен, още малко по-оптимистичен. Доколкото се виждаше, в този разказ, от една страна, имало всички проблеми, за които може да се сети човек с две малки момиченца при дадените обстоятелства, а от друга — трябвало да се понася изолацията на съпруг, който ставал все по-затворен и по-мълчалив, и който в някои нощи се оттеглял в стаята си, където предпочитал с часове да чете вестници и списания, идващи от Германия. Децата се нуждаели от постоянната закрила на майката и били възпитавани с любов и нежност. Да бъдеш майка в семейство… Това сигурно било времето, в което Рахел за пореден път полагала усилия да превърне новото си жилище в истински дом за близките си, като най-често си спомняла за времето в Истанбул, за това, което била оставила зад себе си в своя дом в Тепебашъ.

Животът я подложил на още едно изпитание. Докато обикаляла кафенетата с рекламни листовки за магазина, понякога получавала много интересни покани. Тъй като не била свикнала с такива особени мигове, това, което изпитвала при подобни предложения, можело да се развие в друг дълъг разказ за всеотдайността. Защото с цялото си същество да се жертваш заради собствените си деца, без нито за секунда да се замисляш за други възможности, да се опитваш да намериш мястото си в живота, да вървиш напред по такъв път като индивид, това било изискване, произтичащо от задължението й да създаде и поддържа магазина и дома си. Никой не бил принуден да слезе до извора на това чувство. Важно било само да го „запази живо“ и да знае как да го направи. Въпросът бил само да има кураж да носи последиците от онази отговорност… Устояването там, устояването докрай си имало цена… Всъщност тя платила тази цена вместо мнозина, повече от необходимото, в различни времена. Тази цена придобила друго значение чрез малко разкаяние, чрез петно, което ме кара да я видя в друга лична история, петно, което за добро или за зло трябвало да вземе със себе си в своите нови граници, своя нов емоционален свят. Тъй като в онези тежки дни, освен всички разбираеми болки Рахел изпитвала и болка за лудия си брат Енрико, когото трябвало да остави в Истанбул. Смятала, че така го е тласнала в още по-дълбоко мълчание и изгубеност. Енрико бил свързан с живота, света, който виждал и се опитвал да разбере, чрез сестра си. Според мълвата след неизбежната раздяла напълно се затворил в себе си и почти не говорел, през оставащото му време най-често седял в стаята си и излизал най-много да се нахрани или нощем, когато всички спели. При това все повтарял молитвите, на които го научила сестра му, и с течение на дългото време добавял към тях други, съчинени от него фрази, чийто смисъл сам не знаел или на които придавал собствен смисъл. Научил бил молитвите наизуст, без да знае смисъла им. Ала в очите на Рахел не било важно да разбира същинското значение на думите, които години, столетия наред запазвали живи онези молби. По-важно било, че чрез тези молитви брат й открил покой, свързвайки в ума си с тези думи различни, ценни за него съответствия, асоциации. Това бил езикът на общуване, напълно откъснато от реалния свят. В онези времена двамата се държали за ръце. На раздяла Рахел подарила на брат си молитвеник със сребърен обков. Този подарък бил завет, прощална целувка. Енрико щял да чете посвоему текстовете на староеврейски и да поеме към съвсем друга дълбочина.

По-големият брат на Рахел, Марсел, „атеистът“ — който неизменно бе развявал гордо като знаме „духа на Галатасарай“, възприет в гимназия „Галатасарай“, и който след като години наред бе аптекар, напусна работа, за да се отдаде само на четене на философски книги — при постъпването ми в тази френска гимназия ми подари заедно с няколко книги на Волтер, „за да подпомогне изучаването на френски език“, този молитвеник със сребърен обков като „много ценен семеен спомен“ с думите: „Има и такива книги… Не става въпрос какво пише в тях, нито за какво и на кого носи полза… Книгата беше на нощното шкафче на брат ми, който почина след големи страдания“. В онези дни не знаех какво точно е „атеист“, но под влияние на средата си мислех, че това навярно е твърде незавидно състояние. Марсел Алгранте бе човек, който въз основа на знанията и изискания си живот бе уважаван от околните. Това уважение обаче водеше дотам, че може би заради неговите отклоняващи се от общоприетото мисли другите се дистанцираха от него. Дали това беше малко отмъщение, което никога не бе назовавано така и което никога не се проявяваше открито? Все още не съм сигурен дали тези старания за поддържане на дистанция не се изясняват донякъде от реакцията на мадам Роза, когато един ден видя молитвеника. Спомни си за изказването на една от учителките си: „За жалост не мога да вярвам в Бог, във вашия Бог, затова съм доста обезнадеждена“, което Роза коментира с думите: „Атеизмът носи на човек само безкрайна болка. У всеки човек обаче има скрита религиозност. Не съм ли ви казвала, че никой не може да бъде истински атеист?“. Към този човек, който бе толкова различен от всички в семейството си, и до днес изпитвам специална обич. Предполагам, че изразих това чувство на друг език и тогава, когато се срещнахме и той ми разказа за непознатия ми „храм на братството“ и за старанието да се развива, също и показах, че ще проявя „заслуженото уважение“ към книгата. Искахме да вярваме в една възможност. До последно да вярваме в една възможност… Тази възможност в най-истинския смисъл на думата се състоеше в това, което книгата породи у нас. Сякаш предназначението на този подарък бе в последната минута да се помоли за тайнственото съживяване на един човек в друг живот. Разбирах. И вярвам, разбрах също, че Марсел Алгранте търсеше „друг Бог“. Твърде вероятно малките контакти доведоха дотам, че помежду ни възникнаха обич и малка солидарност. Тези контакти доведоха дотам, че в подходящото за него време щях да се сближа повече с този човек. В подходящото за него време щях да отдам още по-голямо значение на книгата. Сега обаче, на мястото, където го изисква разказът, трябва да вмъкна спомените, донесени от мосю Жак от малкия град, където бе заминал, за да гостува на по-големия си брат и племенничките си. Биариц бил град с някои особености, който притежавал своеобразна красота благодарение на океана. Жилището на Несим и Рахел било над магазина близо до брега. Заради солта, довявана от вятъра, витрината трябвало да се мие всяка сутрин. Английските туристи се изкачвали на дюните и часове наред възхитено съзерцавали вълните, които понякога достигали височина няколко метра. В бурни дни изгледът бил още по-красив. Жак също наблюдавал няколко пъти този спектакъл. Неочаквано се сетил за далечното море от детството си. Заедно с майка си отишъл на женския плаж до Златния рог… Не се научил да плува, поне не дотолкова, че да се осмели да излезе в открито море. Може би затова намирал вълните не само красиви, но и малко страшни. Гледката на вълните възбуждала чувство, което имало нещо общо със смъртта.

Тъй като градът бил близо до границата, често правели излети до Испания, в страната на баските. Несим помнел някои испански думи от семейната си история. Бил много щастлив, че майчиният му език бил повече или по-малко в сила в друга страна. Топлото чувство, произтичащо от това щастие, щяло да остане живо в него през годините, въпреки всички лъжи и заблуди. Двамата братя часове наред се разхождали по дългите пясъчни плажове на Биариц и си припомняли „старите дни“, детството си. Несим не съжалявал, задето бил избрал такъв живот. Бил щастлив. Обичал много жена си и дъщерите си. Истанбул вече не му липсвал. Било много трудно. В началото не вярвал, че ще свикне с живота на ново място, на това място, но в крайна сметка се получило. За пореден път му се удало да стане „тукашен“ на ново място… Не че не копнеел за някои картини или наслади. Та нали животът или това, заради което си заслужава да живееш, донякъде е и копнежът, донякъде утайката от чувството, което поражда преживяваното или непреживяното в миналото… С други думи, всяко заминаване, всяка раздяла си има цена… Всяко заминаване, всяка раздяла си има цена. Важно било само, че в този малък град, на това далечно крайбрежие били намерили нов живот. Онези градове, които навремето го привличали със своите легенди, бил загърбил още отдавна. Нямало да се обърне назад, в никакъв случай нямало да се върне. Имал нова среда, нови хора. Имал ново семейство. Имал нов език… Тъй като бил дребен на ръст, наричали го „Le petit Turc“. Бил „свикнал“ там. Когато със сегашната си самоличност се замислял за битката, с която се бил нагърбил, изпитвал както тъга, така и радост. Понякога изнасял малък концерт пред съседите си със стари шпаньолски песни и романси, както правел в онзи стар вътрешен двор във Виена. Бил обичан и уважаван. Сега бил един от тях… Единствено „развитията“ в Германия, неговата езикова родина, с която бил сърдечно свързан, го безпокоели. Отново решил да не говори твърде много по тази тема. „Ще отмине, и това време ще отмине. Дори «те» няма да пренебрегнат какво сме направили за тази страна“, казал веднъж. Кой би могъл тогава да знае, че онези вълни щели да стигнат даже дотам…

Енрико паднал в кладенеца

Сред нещата, които мосю Жак донесъл от Биариц, били и нощите, в които разговарял надълго и нашироко с Рахел насаме. Това били нощите, в които Несим се затварял в стаята си със своите вестници и списания. Най-често говорели за Енрико. Рахел разказвала какво била направила за брат си или какво искала, но не могла да направи. Казвала, че не била забравила онези нощи, в които се държали за ръце. Опитвала се да проникне през границите на този малък свят и да води за ръка едно дете, едно наранено дете. Искала да бъде по-голямата сестра на дете, което никога нямало да порасне. Този свят бил свят, трудноразбираем за друг, за другите… И тя била щастлива в новия град, в който живеела; най-сетне имало хора, които можела да хване за ръка с други чувства и надежди. Била в своята действителност, в своето семейство, което никога нямало да изостави. Всяка вечер пред лягане не забравяла да благодари на своя Бог за този живот. Ала съвестта страшно я мъчела, задето била оставила Енрико „там“, в онези граници. Затова във вечерните си молитви молела Бог да й прости тази грешка, този грях. Затова в такива нощи внезапно губела съня си или имала кошмари. В тези кошмари няколко пъти виждала как брат й стискал онзи молитвеник и мълвял неразбираеми неща. Не искала да тълкува отрицателно тези сънища. Каквото и да се случело, за някои „сбогувания“ било още твърде рано. Това безспорно била друга форма да попита за състоянието на Енрико. Мосю Жак разбрал. Но това, което всъщност трябвало да каже, го затаил от Рахел, ограничил се с думите, че отдавна не бил получавал вест дори от най-близките си роднини, тъй като животът бил запратил всички на различни места. Сърце не му дало да й разкаже, че една нощ, след като часове наред мълвял неразбираемите думи в стаята си, Енрико се изтегнал на леглото и със замиращ глас, почти шепнешком все повтарял ли, повтарял: „Rahelika, me esto kayendo al pozo. Tehe de la mano.“ — „Рахелика, падам в кладенеца. Хвани ме за ръка“. После умрял. Мосю Жак обещал на Марсел Алгранте, който му описал тези часове с всички подробности, да не казва на никого. Не се съмнявал, че с тази лъжа намерил правилния път, правилния път за тези дни. Рахел може би нямала сили да понесе бурята, която би развихрила тази новина…

Това не бил първият му опит да премълчи пред някого за смъртен случай. Но за да поемеш върху себе си подобно напрежение, трябва да си преживял различни смърти на различни места.

Смъртта на Енрико дълго била държана в тайна от Рахел. Не зная колко дълго. И мосю Жак не знаеше точно. Според него обаче в нощта, в която я уверил, че всичко е наред, Рахел вече била разбрала най-важното. Усетила, че злото, от което винаги гледала да стои надалеч, се било доближило до нея. Към края на нощта казала: „Искам да не забравя това, което съм направила за него“. Искам да не забравя това, което съм направила за него… Сякаш в това изречение, освен желанието да не забрави, било скрито и желанието да не бъде забравена. Тогава онези чувства можели да се изразят само така. Този спомен мосю Жак никога нямало да изтрие от ума си. В този момент ненадейно прегърнал жената, която чрез своята всеотдайност с цялото си същество се опитвала да направи щастливи своите и която търсела щастието си винаги в очите на най-близките си… Дал още веднъж обещание… Един ден някой абсолютно сигурно щял да узнае какво била направила за брат си, за Енрико…

Предчувствие за буря

В дните в Биариц мосю Жак щял за последен път да види семейството си „в другия край на Европа“. (Жинет щяла да се роди едва години по-късно като „изненада“ след двете „сладки френски момиченца“.) На връщане останал за кратко в Сан Себастиан, региона на баските. После заминал за Италия. В Рим се срещнал с „помпозния образ на фашизма“. Може би както при мнозина го пронизало трудното за назоваване чувство, което го задържало като закован на едно място, на едно-единствено място. Дали било възхищение или ужас? Не разбрал. Не знаел. За да разбере по-добре онези дни, човек би трябвало да ги види отблизо. И в Неапол, когато се качил на кораба, който трябвало да го откара в Истанбул, носел това чувство в себе си. Към Европа се приближавала буря, за която повечето хора от онези дни не подозирали и чиито последици, щом се стигнело дотам, щели да се усетят и във „водите на Босфора“. След това, след тези дни щели да отминат много войни, много мирни договори, много смърти, много страни, а много хора щели да отидат някъде, без да разбират много чувства. Това били други животи, които живеели в други „времена“. Други животи, които живеели в други времена… Заради нас, заради нас „незаминаващите“… Между тези хора и нас възникна празнина, празнина, която никога нямаше да се запълни, каквото и да се правеше, преживяваше, говореше. Сега се опитваме да разберем, да споделим тази празнота на собствения си език, на езика на нашия свят. Дали останалите „там“ в онези животи могат да разберат този език? Отговорът на този въпрос естествено е скрит в „онази празнота“. Отговорът на този въпрос е скрит в онази празнота… Думите, създали в нас толкова много животи, къде ни очакваха в този случай, за да запишем, открием още веднъж кои чувства, чии чувства?…

Не можехте да заличите мрака

Искаше ми се Марсел Алгранте, с когото така и не се сближих достатъчно и когото вследствие на това така и не опознах добре, да знае, че прибрах неговия молитвеник със сребърен обков в „едно от моите чекмеджета“, на място встрани от всекидневните дейности, с други думи: на „правилното според мен място“. Безспорно тук за пореден път надделява тайното желание за показност. Дали тези опасения не би следвало да се отнесат и до писмата, които сте написали с надеждата да разкажете за онова, което сте оставили зад гърба си или което е останало във вас от онези моменти, хора с асоциациите, отраженията и картините във вас, във вашата епоха?… Може би този въпрос важи и за „писмото“, което дава думата на свидетел от първа ръка и което ме накара да запиша историята на Несим и Рахел. Тъй като дори въз основа на това писмо можем да се докоснем само едва-едва до онзи аспект на живота, който не ни е лесно да разберем, който не ни се удава да разберем достатъчно… Въпреки че качеството на свидетел „там“ със сигурност е било качество, което непременно е трябвало да се сподели с други и да не се забравя. Това било последното писмо за живота на брат му, което мосю Жак можеше да извади наяве и да ми даде, въпреки всички съмнения. Преживяванията на Несим в Париж, редовете, които биха дали опорни точки за изпратените му в Истанбул възгледи, се бяха изгубили или бяха изгубени някъде. Животът го запознал с неколцина, които били готови да интерпретират или да направляват погрешно някои чувства. Заради вината на тези хора той трябвало да носи последиците от предателство, защото, без да се усъмни, се доверил на друг. С други думи: научил се да бъде благоразумен. Тъй че в това чувство на недоверие може би трябва да се потърси истинската причина за това, че бил склонен да спомене само бегло онези дни и чувствата в онези писма. Това писмо обаче беше друго, не беше написано от Несим, а и нямаше нищо общо с частни разговори. По-скоро имаше форма на завършен, приключен разказ, който трябваше да се знае задължително.

Тук става въпрос за писмото, написано от продавача на вестници и комунист Енрико Вайцман, който заедно с Несим тръгнал на похода на смъртта към концлагерите. Писмото бе изпратено през 1945-а до мосю Жак. В края на краищата историята трябваше да се запише от някого и да се предаде на другите, въпреки неизбежната непригодност на всички думи. Предполагам, това е усетил както авторът на писмото, така и приносителят и читателят. Този въпрос обаче изникна и пред мен, когато се опитах със своите възможности да вникна в една „смърт“, в крачките, водещи към смъртта… Дали например думите, „с които разполагаме“ — онези думи, които в много текстове ни даваха удобен случай да „подсилим“ много копнежи — дали тези думи помогнаха да предадем адекватно изживяното „там“? Дали ми беше възможно с моите думи и значението, които те имаха за мен, да схвана това, което бе останало, оставено зад гърба или изгубено „там“? Дали предвид тези свидетели спомените изобщо щяха да позволят да създам тези чувства повторно в нов текст? „Преживяното“ казваше, че определени моменти в онези текстове не можеха да се разкажат и предадат въпреки всички думи… Ала въпреки всички граници и с риск да повторя грешка, смятам за необходимо да се опитам или поне да видя, че съм се опитал. Трябва да се опитам, въпреки „другите“, от чиито погледи не е толкова лесно да се предпазиш, заради един разказ, който, доколкото зная, още не е бил написан и използван в страната на моите чувства. Ако последвам този глас, бих могъл да извадя от призива, който вечно поддържа в движение думите в нас, нови писма, собствените си автентични писма… А после… Това „по-късно“ естествено спада към други часове, други открития и друга тишина…

Енрико Вайцман бил продавач на вестници и като комунист след поражението в Испанската гражданска война избягал в малкия град на Атлантическото крайбрежие. И той имал по свой начин адрес и малко семейство, което се опитвало да издрапа нагоре. Бил най-близкият приятел на Несим и Рахел в онази далечна страна. Когато отишъл в концлагера, бил на трийсет и девет години. Когато се върнал… Когато се върнал, възрастта му вече нямала значение.

Писмо от онези лагери

Въпреки цялата си правдивост и простота, писмото на Енрико Вайцман ми се стори сякаш написано в съвсем друг свят и период от време. Ситуацията му придаваше някаква неприкосновеност, недосегаемост. Това, с което бях конфронтиран, породи у мен много забележки и въпроси и докато бях зает с дългото си четиво, положих всички усилия, но там, между редовете имаше нещо, чийто произход не схванах, което ми попречи да се доближа до онези хора. За пореден път изживях време, в което ми се струваше по-правилно да мълча. Затова и се задоволих просто да „покажа“ това писмо, точно както го бе направил мосю Жак. Зная, че в подходящия момент написаното ще намери мястото си в разказа. Така че продължавам да вярвам, въпреки всички пречки. Трябва да потърся наново истинските думи, дори с риск да се изгубя по пътя. В края на краищата този път още по-рано е бил изпробван за други изгубени, откраднати минали времена. Нима и онези хора, и успелите да се върнат „оттам“ в своите дни „след това“ не бяха чакали години, надявайки се да намерят мястото си в разказите на другите, нима не се бяха борили със собствените си призраци? Нима мнозина от тези хора, вместо да се върнат в „старите страни“ не се бяха нагърбили да отидат в „нови страни“ и в новите страни да тръгнат към нови съдби? Енрико Вайцман беше човек, решил да се върне на мястото, от което бе поел или накаран да поеме на път… Тъй като отдавна вече бе изгубил своята страна, своята истинска страна. Може би съпротивителната му сила и способността да понася такива страдания се обясняват с факта, че предвид отвличането, смъртта и невъзможността да се върне бе очертал границите на своята страна единствено за себе си, или нещо повече: че се бе научил „да бъде собствената си страна“… В такова време на търсене на себе си със сигурност трябвало да се вслушва в гласа на самотата, чиято цена била платена. В гласа на самота, чиято цена била платена… Този глас се бях опитал да доловя между редовете, въпреки всичките си граници. В крайна сметка благодарение на това, което ми бяха дали думите ми, и аз в дните на своето пленничество бях разбрал, че трябва да се нагърбя с възобновено заминаване, за да чуя, да мога да чуя повече…

Биариц, 7 юли 1954

Драги приятелю,

С картичката, която Ви изпратих, едва-що пристигнал тук, просто исках да Ви се обадя. Естествено, нямаше как да пиша подробности. Още не бях готов за тях. Сега обаче ще се опитам да Ви разкажа нашата трагедия, която започна в 2:00 часа сутринта на 11 януари 1944 година…

Когато дойдоха вкъщи да ни арестуват, все едно бяхме „престъпници“, отдавна вече си бяхме легнали. Мари беше бременна с второто ни дете. Толкова си спомням. Но сега забелязвам, че някои факти са изтрити от паметта ми и трябва да ги подновя от мястото, където са прекъснати. А оттогава не е минало чак толкова много време. Неотдавна все още бяхме с близките си и — въпреки всичко преживяно — си мислехме, че ще се събуждаме и занапред ще можем да се събуждаме сутрин както всеки божи ден. Само че човек забравя бързо, когато иска или е принуден да забрави. Забравя, съумява да забрави или вярва, че е забравил, действително е забравил. Макар на другите, които са изживели нормални дни, времето да им се струва много кратко. Искаше ми се да Ви кажа всичко това, защото сега вече не си спомням в кой месец беше бременна жена ми. Май беше в четвъртия месец. В четвъртия или третия… Или… Е, сега това не играе абсолютно никаква роля. Също и това… Тъй като и бездруго изгубихме куп други неща в миналото, в мрака си. Най-важното е, че се научихме да губим. Също и да губим… Въпреки цялата си съпротива… Даниел, първото ми дете, се беше подготвила за изпита по френски на другия ден и си лежеше спокойно в кревата както всички ученици, които са си написали домашните. По странна случайност тази вечер пожела да чуе приказката за Малечко-Палечко, която отдавна не й бях разказвал, а особеното бе, че изслуша приказката до края, обикновено никога не изтрайваше до края и заспиваше с усмивка, сигурна, че баща й, „разказвачът на приказки“, ще остане при нея. Тогава винаги дълго я гледах и галех по косите. Спомнях си за моите, нашите изгубени приказки. Един ден щях да й разкажа и тези приказки. Сигурен бях. Вярвах в това, макар че не бях забравил, не бях могъл да забравя какво бях оставил зад гърба си… „Татенце, ако някой ден се заблудя в гората, ти ще ме намериш, нали?“, попита ме тя. „Разбира се, дъще, сто на сто…“, казах напълно убедено. „А братчето ми, дето скоро ще се роди, нали ще намериш и спасиш и него?“, попита тя после. Замълчах. Спомних си мъртъвците, които бяхме оставили в гората. И те бяха деца на други майки и бащи и не бяха намерили пътя за дома. Въпреки това отговорих: „То се знае, миличка, естествено… Татко винаги ще ви закриля“. Казах си, че ще държа децата си далеч от този кошмар. Откъде в този момент да зная, че накрая щеше да дойде и нашият ред, че онова отчаяние не след дълго щеше да похлопа и на нашата врата… Зная, трудно е да се повярва. Може би ще си помислите, че малко преувеличавам и добавям към преживяното и някоя и друга фантазия, но бъдете сигурен, че не е така. Каквото преживяхме, няма нужда от фантазии. Каквото преживяхме, каквото бяхме принудени да преживеем, и без това ни е достатъчно, взривява всички граници на фантазията…

Да, обещах на Даниел да не я оставям сама. Всеки баща би го сторил. Този разговор обаче щеше да бъде последният ни истински разговор. За пореден път щях да видя колко безсилни бяхме срещу някои събития, въпреки цялата си убеденост. Този път обаче бях загубил незаменима част от себе си, скрита много дълбоко в душата ми… Тази нощ Лилиан беше случайно у нас. Отначало ми се видя полезно, че тя знаеше немски и спомена имената на някои смятани за влиятелни хора. Каза за „особеното положение“ на сестра си, за нейната бременност. На което те отговориха, че сега ще отведат само мен и ще обмислят решението си относно другите. Какъв миг на щастие на фона на цялото страдание… Намерих начин да прошепна на жена си да събере багажа и незабавно да избяга с дъщеря ни. По пътя си мислех най-вече за това бягство, за неговата осъществимост, за скривалищата. Те, поне те щяха да се спасят от този кошмар. Само че радостта ми не трая дълго. Тъй като решила, че за известно време ще я оставят на мира и няма да я търсят, Мари не действала достатъчно бързо. Затова онези, които дошли да я арестуват, не лесно я намерили на „местопребиваването“ й. Сега вече никой не можеше да каже нищо. Между двата ареста имаше само двайсет и четири часа. Всички ние, Мари, Даниел, Несим, Рахел, Полет, Анет, Исак, Лилиан и аз не след дълго се срещнахме отново в затвора на Байон. Бяхме определени за пътуване, чиято цел не знаехме, по-точно: която не искахме да узнаем, да повярваме и да споделим един с друг. Бяхме в състояние, в което нито можехме да проумеем напълно, нито да си представим това, което щеше да последва. Всички ние се бяхме опитали да водим живота си благодарение на силата, която бяхме черпили по различен начин от малки навици и мечти. Но ето че изведнъж всичко стана друго, сякаш прерязано с нож. Изведнъж… Сега можем да спорим. Дали всичко действително се е променило така неочаквано? На този въпрос можете да отговорите и Вие, където и да се намирате. Само дето е вече късно за много спорове, въпроси и пресмятания… Не че не бяхме очаквали нашия арест, но все се бяхме залъгвали с вярата, че ще успеем да избягаме, да се крием до последно. В най-лошия случай наблизо беше Испания. Испания беше близо… Без съмнение този път беше опасен за мен. Там обаче щях да намеря по-лесно решение, особено в такава ситуация. Зная, сега ще попитате: Щом е така, защо сте останали, защо не сте предприели своевременно нещо, след като тези възможности са били налице? Този въпрос няма лесен отговор. Няма обяснение защо човек предпочита оставането. Всекидневният живот ви обвързва с простите неща. Някак не съумявате да се откажете от тези прости неща в онзи живот, от онази илюзия. Без да забелязвате, сте пленник на навиците си, това е всичко… Отделно от това в дните на чакане Несим се уповаваше на своята турска принадлежност, която трябваше да му предостави специален статут, и при всеки случай казваше: „Мен няма да ме пипнат“. Семейството му също трябваше да се възползва от неговия специален статут. Въпреки че децата бяха родени във Франция, беше избрал за тях турско гражданство. (Нищо не зная само за статута на Жинет. Но пък и тя в крайна сметка щеше да тръгне по съвсем друг, различен от нашия път, нали…)

За мен това беше объркваща и пълна с противоречия позиция. Тъй като ми беше разказал надълго и нашироко с какви чувства се е разделил с Истанбул. Няколко пъти бе повторил, че в Биариц е намерил търсеното спокойствие и не мисли за завръщане. Сигурен съм, че сте разисквали с него темата в дните, в които бяхте на гости тук. Сто на сто е разяснил надълго и нашироко и на вас чувствата, решимостта си. Според мен обаче имаше едно чувство, което той в тези разговори криеше от нас, от всички. Беше съкровена връзка с Истанбул, която не искаше да признае дори пред себе си. Не го казваше, не можеше да го каже. Аз обаче можех да го разбера и почувствам. Тъй като изпитвах подобни чувства към Теруел, въпреки целия гняв и цялото разочарование от Испания, която бях напуснал, трябваше да напусна. В края на краищата обикновено смятахме нашите градове за истинския си дом. За свой дом… Дори ако понякога дълбоко в душата си усещахме, че в един по-далечен мрак бяха останали други страни… Градът, където бе прекарал и оставил зад гърба си своето детство, за Несим беше страната, която никога нямаше да изгуби, която не можеше да бъде изгубена и зачеркната. Благодарение на този копнеж Истанбул несъмнено ставаше за него все по-голям. Както ще разберете, това бе копнеж не само по една география и един климат, а и по изгубено време, в което не можеше да се върне. В спомените си за този град той навяваше асоциации с „последните османци“, пометени от сцената на историята… В една от онези нощи, когато, така да се каже, вече усещахме, че Гестапо диша във врата ни, Несим каза: „Не беше нужно да изживяваме тези дни… Можехме и досега да живеем с мечтата за по-справедлива страна и в къщата ни с изглед към Златния рог… Сега там е времето на скумрията“. В този момент разбрах колко силно копнееше за Истанбул, колко дълбоко бе чувството към това, което бе изгубил. Очите на Рахел се бяха навлажнили. В сълзите й се криеха и други отчаяния и оскърбления. И други отчаяния и оскърбления… Всеки от нас идваше от собствената си история… Оттогава името лефер, което тази вечер чух за пръв път от Несим, за мен е свързано с Истанбул. Учудвам се, че пак мога да се спра за по-дълго на такъв детайл. Но не искам да пренебрегвам естествените си влечения. Щом пристигна там, ще Ви помоля най-напред да ме заведете в рибен ресторант. Изискват го спомените за онази нощ, изискват го от двама ни…

След тази вечер Несим никога вече не спомена за Истанбул. Предполагам, че беше приел и решил да носи гражданството на „новата страна“, която всъщност не смяташе за своя, в резултат от връзката си със своя град, истинския свой град. Знаеше, че въпреки всички развития и промени нямаше да извърши предателство „там“. Това знаеше всеки, който го познаваше отблизо. Същевременно обаче това бе и прагматично решение. За човек с добро материално положение винаги е по-благоприятно да има друго гражданство в чужда страна… Е, след като Несим знаеше и бе способен да отчете всички тези тънкости, защо му беше убягнал важният детайл, че трябва да продължи валидността на паспорта си? Нима не беше усвоил ценните знания, които закриляха турските граждани в онези дни? Никога — нито тогава, нито днес — не съм вярвал в съдбата. След онова, което преживяхме обаче, мога да вярвам в силата на случайностите. Вие естествено може да си помислите, че говорейки за силата на случайностите, говоря за това, което вие разбирате под съдба. Когато си припомням случайностите и неочакваните житейски обрати, идва ми само да мълча, единствено да мълча. Да мълча, единствено да мълча…

Събитията, които ни вкараха в този затвор, се развиха толкова бързо… Несим бе арестуван четири-пет дни преди нас. Трябваше да го видите как посрещна Рахел в затвора. Не можахме да сдържим сълзите си. И бездруго бяхме в такова емоционално състояние, че една-единствена искра можеше по всяко време да запали пожар. Рахел прегърна Несим и каза: „Мислех, че няма да те видя вече“. В този момент за пореден път осъзнах каква сила дава на човек любовта, истинската любов. В този миг още веднъж повярвах в онази любов, на която са способни само малцина. Това, което преживях, промени, разяде, съсипа много чувства в живота ми, но така и не успя да унищожи тази вяра, надеждата, свързана с тази вяра. Винаги съм искал да запазя тази вяра жива заради такъв момент, заради това, което видях там.

Когато Несим погледна с дълбока болка дъщерите си Полет и Анет, Рахел каза: „Оставих Жинет при мадам Манзел. Повече не можах да направя. При тези обстоятелства можех да оставя там само едно от децата ни. Избрах най-малката. Тъй като няма да изпита тези дълбоки болки като нас и ще си спомня само онова, което желае или смята за необходимо, тя може би най-лесно от всички ще съумее да започне нов живот и да приеме други за свои роднини… Прости ми“. При тези думи в душите ни се разля странна радост. Странна, незабравима радост, подхранвана от страданието. Да, човек от нашата среда щеше да тръгне напред към друг живот. Вече знаехме, че ще получим големи рани. Можехме да усетим как щяхме да се преобразим и колко трудно щеше да бъде да се върнем. В този момент в очите на Несим видях и благодарност към Рахел. Двамата никога вече нямаше да се погледнат както сега, да се прегърнат. После Несим погледна Полет и Анет. В този поглед забелязах следи от срам, от друго отчаяние. Полет, която бе видяла този поглед, каза: „Скъпи татко, това беше наше общо решение“. Не ни беше трудно да разберем какво имаше предвид. Дали в погледа на Несим се криеше съжаление, задето бе допуснал дъщерите му да се родят тук, във Франция? Тогава Полет беше май на двайсет, Анет на шестнайсет години. Жинет пък беше около четиригодишна. Болката от угризенията на съвестта кръжеше само между нас тримата. Бях много близък с Несим и Рахел. Още веднъж бяхме уловили миг на съпричастност, в който не промълвихме нито дума, не го сметнахме за необходимо… По-късно щяха да дойдат подробностите. В онези дни и бездруго имахме твърде много време за приказки. Освен това бяхме принудени да приказваме много, за да оцелеем, да се обвържем с живота и чрез разговори да поддържаме духа си бодър. Сега вече всяка подробност, която при нормални обстоятелства би се сторила маловажна на другите, за нас имаше значение. Тези подробности бих искал да споделя с Вас, доколкото са останали в паметта ми.

Както вече споменах по-горе, Несим бе задържан по-рано от нас другите. Моля да проявите снизхождение към мен заради повторенията. От време на време изпадам в излишно многоглаголстване. „По-рано“ не беше така. Днес обаче само така мога да събера ума си. Дали тези повторения са може би израз на моите натрапчиви представи, които все още не съм обяснил? Кой знае…

Може би в оставащите ми години ще получа други, по-нови обяснения за тях… Така че да изчакаме, още веднъж да се опитаме да изчакаме… Несим бе поел по този път без завръщане в един неделен ден. Тази сутрин, няколко часа преди онези гости да потропат на вратата, се събудил с отдавна неусещано чувство на щастие, станал преди другите, за да приготви закуска, и облякъл като за излизане един от най-любимите си костюми, грижливо вързал вратовръзката, изчистил и лъснал обущата си. След това приготвил на близките си чай „по турски“. Това била една от традициите, които се опитвал да съхрани заедно с Рахел… За случая отворил и мармалада от портокали, който от две години пазел за „хубави дни“, и го сложил на масата… В тези мигове също като останалите нямал никаква представа за пътуването, което бавно наближавало. След като обитателите на дома се събрали около масата, за да вземат участие в радостта, пристигнали „посетителите“. Новодошлите били крайно учтиви и тактични и казали, че трябвало да закарат Несим в полицейското управление заради някои обикновени формалности. Несим казал: „Готов съм“.

Въпреки че не изгубил надежда дори в този момент, все пак имал едно наум и на сбогуване намерил начин да каже на Рахел, че отивал в неизвестна посока, че всичко било възможно. А после изискал от нея да направи всичко възможно, за да повери децата не на друг, а на някого от семейството. Това било много тежко бреме. Когато ми разказа за тези мигове, Рахел сякаш искаше да ми опише и своята дилема. Дали все още било възможно да се върнат в Истанбул? Този вариант бил обмислян сериозно, след като два дни от Несим нямало ни вест, ни кост. Полет била на мнение, че всяка от тях може да тръгне по свой път и да се погрижи за себе си. Не бивало да привличат хорското внимание. Анет казала, че иска да остане с по-голямата си сестра. В своя малък свят Жинет естествено не забелязвала нищо от случващото се. Рахел била горда, но същевременно и много тъжна, виждайки, че големите й дъщери били готови да се подложат на определени страдания. Нейните дъщери — ако живеели на друго място, поради възторга и безгрижието на младостта животът щял да им изглежда като малка игра — благодарение на събитията от последните дни надраснали възрастта си… Предложенията им обаче при всички положения били много далеч от това, което Рахел можела да приеме. И тя имала „наследство“. Въпреки всичките години във Франция, била запазила друга идентичност, друг човек от друга история и в крайна сметка се чувствала уютно в друг емоционален свят. Само заедно щели да отидат на онова място, което им било предопределено, и щели да тръгнат по пътя на съдбата, без да се разделят… След това обсъдили евентуалните маршрути. Трябвало да отпътуват от другаде, може би от Испания или от Свободната зона. Пътищата пред тях може би щели да се открият с подкупи, а може би със… Сама в стаята си Рахел „докоснала“ своето „съкровище“ в ковчежето за бижута. После разгледала лицето си в огледалото. За пръв път забелязала бръчките си. Несим я гледал усмихнат от снимката на тоалетката. В този момент разбрала, че не може да го направи, въпреки всичко, което се случвало. Трябвало да се изпробват други пътища, непременно трябвало да се потърсят други пътища…

На третата сутрин обаче мадам Манзел развълнувано потропала на вратата и съобщила, че гестаповците вървели по улицата и вече били прибрали хора от някои къщи. Решението относно Жинет било взето в този миг. Рахел казала на мадам Манзел и за последното желание на Несим. Мадам Манзел отвърнала напълно искрено, че в тези времена всеки трябвало да се застъпва за другия, да брани живота му, иначе в бъдеще никой не би имал очи да погледне другия, но предвид положението си можела да вземе само Жинет. В края на краищата по-лесно било да скрие малко момиченце. Решаващо в случая било ограниченото й място и свързаните с него проблеми, които не можела да обясни на никого. Обясненията й със сигурност били правилни, достоверни. В този миг по всяка вероятност не би се скрила зад лъжи, не би избегнала реалността. И бездруго мислела много бързо и добре. Навярно затова било толкова лесно да се направи трудната крачка. За кратко всички стигнали до един и същ извод, след като послушали най-вече гласа на чувствата… Казали на Жинет, че трябвало да заминат на дълго пътешествие, за да върнат татко си. Такова едно пътешествие не било за малки момиченца. Възможно било да си дойдат след доста време. Щели обаче да се постараят да не я карат да ги чака твърде дълго. И мадам Манзел дала дума на Рахел, че ще направи всичко по силите си за Жинет… Рахел помолила мадам Манзел да ги споменава в молитвите си. В онези мигове, миговете, които никога не ще забравим, всички ние трябваше да вярваме в някого, в нещо…

В четири часа на другата сутрин ни събудиха и трима войници с насочени срещу нас картечници ни отведоха като буйстващи бандити. Даниел беше объркана, улови ме за ръка и каза, че трябвало да отиде на училище. Зададе ми въпроси за мястото, където ни водели. Казах, че не зная абсолютно нищо за него. Сега, след всичко, което преживях, виждам колко верен е бил отговорът, който дадох, за да избягам от реалността. В този момент действително не знаех абсолютно нищо. Който не беше виждал тези места, нямаше как да ги познава наистина. Казах на дъщеря си и че всичко това може би е игра. Да, някой си играе с нас, цялото може би е сцена от драма. Сцени от представление, което унищожава участниците, не ги оставя за друга игра. Сцените от игра, в които децата остаряваха, преди да са пораснали, сцени, които гледахме с други очи и които бяхме задължени да играем…

Малко по-късно се озовахме зад гарата, откъдето тръгваха товарните влакове. Във вагоните иначе превозваха добитък. Както можете да предположите, наблъскаха ни в тези вагони насила и под дъжд от ругатни. Докараха и други пътници, които не познавахме. Във всеки вагон натикаха поне шейсет души. Сред нас имаше както над осемдесетгодишни старци, така и новородени бебета. След като заключиха вратите с резетата, ни принудиха да ходим по нужда във вагона по време на двудневното ни пътуване. След два дни пристигнахме в Дранси. Там бяха уредени нашите „законови“ формалности. Към тях естествено спадаха и разпити. Положението с мен, с жена ми и дъщеря ми беше ясно. Заради проблемите с гражданството, които и бездруго не можехме да разрешим, нашият въпрос бе уреден набързо, което доста улесни решението относно трима ни. За Несим и семейството му, честно казано, все още таях малка надежда. В крайна сметка бяха турци, поданици на държава, която в онези дни не беше много далеч от Германия. Знаехме, беше вече малко късно. Но надеждата си е надежда. За съжаление изобщо не се съобразиха с този „специален статут“. За немците имаше само един критерий, за да бъдеш обявен за виновен: да си евреин. Не се оказа траен и ефектът от превъзходния немски на Несим от „виенската епоха“. Тук обаче избора направиха не другите, а брат Ви. За деликатен човек като него не беше лесно да разбере, че език, култура, с които години наред го бяха свързвали дълбоки чувства, му обърнаха гръб, го предадоха. Само така мога да си обясня, че след този ден не продума нито една дума на немски, че отхвърли езика, като го погреба от обида. А пък знанието, владеенето на този език би могло да улесни положението му. Този шанс би следвало да се вземе под внимание. В онези дни всеки се мъчеше да се вкопчи в нещо, за да оцелее, за да остане на крака. Ала той навярно виждаше в това предателство несправедливост, от която същността на тези неща, респективно неговата същност бе разтърсена до дъно… Предполагам, че в този миг той умря или прие смъртта си. Може би за него смъртта започна в момента, в който започна мълчанието му… След разпитите всички ние, жени, мъже, деца, без значение, бивахме наругавани и извеждани от стаята. Навън Полет, която мислеше за любимия си, останал в Биариц, ми каза тихо с наивността на млада девойка: „Не успях дори да му се обадя по телефона, дори да се сбогувам с него“. Тези мигове сега отново се възкресяват в ума ми. Спомням си. Животът спря за всички ни. Времето спря. Не след дълго щяхме да изгубим местата, които ни „обгръщаха“, те щяха да ни изглеждат като изостанали в съвсем друг свят.

Прекарахме четири дни в Дранси. Напразно чакахме турското консулство да предприеме офанзива за спасяване на Несим и семейството му. В онези дни всеки бе толкова безпомощен…

В края на четвъртия ден пак ни качиха на товарните вагони. В Аушвиц пристигнахме в десет вечерта на 23 януари. На бърза ръка ни свалиха от влака. Веднага ни взеха куфарите и малкото вещи, които имахме. Последва най-голямата, най-болезнената раздяла, която бяхме преживели дотогава. Разделиха ни, откъснаха ни от нашите жени и деца, без да ни дадат възможност да се прегърнем още веднъж. Щяхме да бъдем на различни места. Несим, Исак и аз, ние, тримата мъже, останахме заедно. Заедно… Както по време на разходките ни в Биариц, чийто плаж сега все повече се отдалечаваше от нас… Само дето обстоятелствата се различаваха от тези в по-раншните дни. Стояхме до глезени в леденостудена вода. Беше адски студено и валеше като из ведро. Подир известно време почти спряхме да усещаме болката в краката. По-късно щяхме да свикнем с толкова болки. До два през нощта чакахме строени под проливния дъжд, от който нямаше къде да се скрием. След това ни натовариха на камион и ни закараха до Моровиц, на двайсет километра от Аушвиц. Там набързо, сякаш пак беше много спешно, ни вкараха в голям хангар. После трябваше да съблечем дрехите си, като обещаха да ни ги върнат. Обръснаха ни главите и ни пратиха вкупом под леденостудени душове. Взеха ни и брачните халки, последната ни връзка със света. В Париж вече ни бяха откраднали, отнели куп ценни вещи. Дали при тези обстоятелства брачните халки бяха толкова важни, толкова съществени? Не зная, наистина не зная. В онзи миг обаче ни се струваше, че губим ценни, много ценни неща. Зная това. Сега отново мога да изпитам това чувство… Когато излязохме от душовете, не намерихме дрехите си. Чисто голи, в мразовитата нощ ни наредиха да тръгнем към една барака. Бяхме принудени да вървим доста дълго в това състояние. Сега, когато си припомням тези моменти, се питам как съумяхме да издържим на тези несгоди, откъде намерихме сили. Такива въпроси естествено нямат само един отговор. Освен това е безсмислено отговорът на такива въпроси да се търси извън такива места, в животите извън такива места. Само че аз все пак питам, с помощта на тези въпроси се опитвам да разбера по-добре самия себе си на тези места. Това е един от пътищата, които ми позволяват да понасям по-добре своята самота… Един от пътищата, които ми позволяват да понасям по-добре своята самота… Та нали човек в края на краищата се научава и да живее с мъртъвците и смъртта, за да се свърже по-здраво с живота. От определен момент нататък знаем, че нашите мъртъвци са нашите истински, най-надеждни спътници. Нашите мъртъвци ни припомнят дните, които сме изгубили по пътя на отлагането и които трябва наново да намерим, да използваме…

В бараката ни очакваха новите ни дрехи. Раирано яке, панталон, кепе и налъми… Екипирането беше приключило, вече не бяхме гости там… От часове не бяхме яли. Към три следобед ни бяха дали чиния гнусна развалена супа, в която плуваше парче черно свинско месо. Когато бяхме най-гладни — гнусно парче свинско месо!… Това ли беше прочутата германска тактичност!… Междувременно ми беше станало вече все едно. В момента нищо друго нямаше значение, освен да остана жив. Нищо не беше по-важно от това да се спася, да спася само себе си… От тази битка щях да изляза жив. И от тази битка щях да изляза жив… Независимо от всичко бяхме толкова гладни, че това гнусно парче свинско месо ни се услади като бифтек. Не само гладът пораждаше това усещане. Това беше начин да си отмъстим най-жестоко на нашите палачи. Може би в момента не осъзнавахме напълно какво правим. Сега обаче си мисля, че не бива да изключваме тази вероятност.

На другата сутрин ни закараха „на работа“. Дадоха ни търнокопи и лопати и ни наредиха да разтрошаваме и пренасяме тежки камъни. Работата изискваше голяма физическа сила и издръжливост. Несим, освен някои други заболявания имаше и херния. Щом разбраха, веднага му дадоха бандаж, е, доста износен, но наистина полезен при дадените обстоятелства. Ще кажете: „Ето най-сетне пример за човечност!“. Само че тутакси ще промените мнението си, ако си дадете сметка, че зад такова поведение се крие намерението да накарат един човек да работи по-дълго и да страда по-силно. Тук видяхме ползата от съмнението, трябваше да признаем ползата от дискурсивното мислене. В края на осмия ден Несим се разболя. Краката и ръцете му бяха целите в рани. Наложи се да влезе в болничното отделение. Така и не научихме какво преживя, с кого за какво доколко разговаря през месеца, който прекара там. Когато се върна при нас, на работа, не беше много словоохотлив. Реакциите му спрямо външния свят непрестанно отслабваха. По-късно отказа не само да говори, но и да слуша. След известно време пак се разболя, и бездруго трябваше да нощува в болничното отделение. Ето че сега разбрахме. Несим имаше диабет и страшно високата захар започна разрушителното си дело. Нуждаеше се от специално лечение. Само че такова лечение, дори да не беше изискано, а любезно измолено, щеше да се сметне като мотив за съпротива…

Три месеца Несим се люшкаше между болничното отделение и работното място. След това един ден оповестиха, че ще разделят „силните“ и „слабите“, с други думи: работоспособните от неработоспособните. Несим, естествено, бе от неработоспособните. Закараха го заедно с неколцина наши другари в подобно състояние на неизвестно място, за което не успяхме да научим нищо. Не мислехме, че времето за раздяла ще настъпи толкова бързо. Много ни беше тежко да се гледаме в очите, въпреки това се опитвахме да си даваме вид, че след някое време ще се срещнем отново. Нуждаехме се от тази вяра, за да издържим. За да живеем, трябваше за пореден път да се омотаем в нашите лъжи.

Не видях Несим никога повече. По-точно казано, видях го по друг начин. Беше минал горе-долу месец от раздялата ни, когато видях неговия бандаж за херния на друг мъж в бараката. В такива времена човек неволно обръща внимание на определени детайли. Бях застанал срещу мъжа. Той нямаше как да знае какво мислех и чувствах. Замълчах си. Нищо не казах и нищо не попитах. В края на краищата и той водеше борба за живот и също като мен, като всеки от нас се опитваше да остане на крака. И без това научих каквото бе необходимо да науча. Бях се сбогувал с Несим, знаейки какво го очаква, и въпреки това бях забелязал вярата му, че ще се видим отново. Подобни сбогувания щях да преживея и по-късно. Да, в онези дни ни крепяха не само надеждите, но и самозаблудите, опитите да се заблуждаваме сами…

В този лагер останахме до полунощ на 18 януари 1945-а. Тогава бяхме дочули, че руснаците напредват неудържимо. Предполагам, затова спешно ни преместиха в тази мразовита януарска нощ със силна виелица. Беше натрупал половин метър сняг. Много ни беше трудно да вървим с нашите налъми. Въпреки това изминахме без почивка разстоянието от осемдесет километра. Който явно нямаше сили да продължи, го разстрелваха на място с картечници и оставяха да лежи на пътя. Сам си представете какво чувствахме, изживявахме в тези моменти на ужас. По време на похода си се борехме не само със студа. Много по-страшно беше, че всеки миг можехме да усетим дулото на картечница в тила или гърба си. Сега не ми се иска да си представя още веднъж какво следваше, подир всичко каквото видях там…

По този начин минаха една нощ и един ден. Пристигнахме в друг лагер, но останахме там само една нощ. На другата сутрин ни натовариха на открити вагони и ни караха точно шест дни и шест нощи в неизвестна посока, а ние се опитвахме да изтърпим всички несгоди. В края на пътуването пристигнахме в Бухенвалд. Редиците ни бяха доста оредели. Все повече намалявахме. Кой беше следващият в списъка? В онези дни това бе въпросът, който си задавахме най-често. Намалявахме… По дългия път, чиято крайна точка не знаехме, „те“ набързо ни ликвидираха точно както желаеха. И все пак от друга страна това намаляване бе за мен увеличаване, обогатяване, от което исках да избягам, да се предпазя. Тъй като бяхме оставили зад гърба си мнозина другари по съдба, които не бяха издържали на тези условия, чиито лица сега от време на време си спомням, сякаш още са живи в коридорите на онези кошмари; понякога ми се явяват насън и приели различни образи, разговарят с мен…

Неочаквано там отново срещнах скъпия ми Исак, чиито следи бях изгубил в Моровиц. Сякаш не се бяхме виждали от години. Предпочетохме да не разговаряме за това, което бяхме оставили, трябваше да оставим зад гърба си. Не си задавахме никакви въпроси. Междувременно бяхме достигнали състояние, в което вече не знаехме какво и кога как ще преживеем. Не след дълго и бездруго пак щяха да ни разделят. Исак беше изпосталял. Цяло чудо беше, че още се държеше на крака. Да, цяло чудо… Сега, след онези дни мога да употребявам тази дума с лекота. Че бяхме живи, беше чудо, че бяхме изминали успешно тези дълги пътища, беше чудо, чудо беше и че заради този момент забравихме, съумяхме да забравим какво бяхме изгубили. Чудо беше, че се бяхме срещнали неочаквано и че можехме да се докоснем един друг. Подир няколко дни научихме, че пак трябва да тръгнем на път. Обаче знаехме, че този път е друго, това тръгване се различаваше от останалите. Беше друго тръгване към смъртта. Друго заминаване към смъртта… За последен път щях да видя и Исак. И двамата го усещахме. Новото ни пътуване продължи два дни. Отдавна вече бяхме свикнали да се лашкаме в това време в конски вагони към неизвестна цел. В края на това пътуване пристигнахме в Клавикел. Това беше „лагер за унищожение“. Въздухът тегнеше от миризмата на изгоряла плът. Там ни казаха, че този лагер се различавал от досегашните, оттук никой нямало да излезе жив. Бяхме ли стигнали до края на пътуването? Напразно ли бяхме изтърпели цялото това страдание? За нищо ли бяхме хранили всички надежди? Оскъдната храна и условията на труд потвърждаваха казаното. Скоро след това обаче ме уведомиха за естеството на действителната ми „работа“ в този лагер… Бях натоварен да хвърлям в пещите труповете на онези, които бяха убивани масово в газовите камери. Тъй като имаше „много работа“, трябваше да действам бързо. Отначало беше като кошмар. Кошмар, който дори да се напрегна, просто не съм в състояние да Ви опиша, както всъщност би трябвало да мога… Безконечен кошмар, който преследва човек във времена, в които сън не го лови… Стотици, хиляди трупове, безброй вкочанени тела на хора, които са дошли на бял свят като Вас, които като Вас са се радвали, тъгували, страдали, таили надежди и искали да живеят в различни градове с различни хора на различни езици… И те сигурно бяха изминали дълги пътища, за да дойдат тук. И те положително допреди няколко години бяха имали Утре, проект за бъдещето. И те имаха слабости, угризения на съвестта, дребни сметки за уреждане и неприключени писма, които все бяха отлагали да напишат. Ала сега, след всички чувства, всички усилия да се вкопчат в живота бяха без възраст, без език, без пол, без нация и без имена. Да, отначало се чувствах като хвърлен в кошмар, от който не вярвах да се избавя някога. Лошото беше, че виждах продължението на кошмара по друг начин и нощем, докато спях. Продължавах „дейността“ си и насън… Тогава един или друг труп изведнъж оживяваше. Една млада жена например, тъкмо се канех да я хвърля в пещта, се раздвижи, впрегнала целия си сексапил, и ми заговори: „Ей, юнако, няма ли да ме пощадиш?“. Или едно от малките деца понякога се втурваше към пещта, викайки: „Чичко огняр, чичко огняр!… Хвани ме де!“ Някои трупове се заливаха от смях, след като ги хвърлеха в пещта, други говореха испански като в Теруел, където бях прекарал детството и юношеството си, трети крещяха от пещта: „Кога най-сетне ще угасиш огъня, мухльо такъв!… Хайде, че ни става некомфортно тук!“. Веднъж дочух от пещта и гласа на майка си. Пееше ми един от еврейските химни, на който ме бе научила като дете, който обаче напълно бях забравил, бях решил да забравя. Запях с нея. Странно, но успях да изпея от начало до край забравената, отдавна изтритата от живота ми песен. Сега да ме попитате, не се сещам за нито една нота, нито една дума, нито един тон от този химн. След като изпяхме химна, майка ми каза: „Вече порастваш, Енрико… Вече порастваш, сине… Не се бой, нищо няма да издам на баща ти“. Не се бой, нищо няма да издам на баща ти… Сигурно си беше помислила, че баща ми, изцяло отдаден на идеята да бъде атеист и враг на религията, би се ядосал, задето съм пял химна. А пък аз в нито една фаза от живота си не съм се страхувал от баща си. Винаги сме се смятали за приятели, за „съратници“. Бяхме един за друг спътници, другари по дълъг път… Та това са кошмарите, които някак си ме преследват и до днес. Трябваше обаче да издържа, непременно да издържа, трябваше да понеса отгоре на всичко и това… Когато хвърлях труповете в пещта, често си казвах: „Този е мъртъв, този също е мъртъв, а аз съм жив! Ще живея, трябва да живея!“. След известно време свикнах с „работата“. Нещо повече: вечер, когато излизах навън след смяната, вече не вонях както в началото на изгоряла плът. Работата до пещта се беше превърнала в обичайна, делнична, нормална работа. Толкова силно желаех да се убедя в това в онези дни, че накрая съумях да го повярвам. Към това чувство обаче спадаше и един много важен детайл. Не мога и нямам право да премълча пред Вас какво предизвика у мен този детайл. Въпреки че в онези дни бях обръгнал на всичко, в сърцето ми живееше таен, но много голям страх — че сред всичките тези трупове може да се натъкна на някого от близките си. Може би приятел от дните в Биариц или още по-ужасно: жена ми или дъщеря ми. Тъй като за нас вече нямаше невъзможни неща… Сред всичките тези трупове, сред стотици хиляди, милиони трупове да се натъкна на някого от своите, които бях погребал в душата си… Точно в този момент щях да изгубя жизнената си сила. Кошмарите, които сънувах в нощите на онези дни, ми напомняха и за този страх. Кошмарите не свършваха, не ми даваха мира… Продължавам да сънувам. Подробностите се сменят, картините, разговорите се трансформират, ала страхът от срещата си остава на същото място, на портата за ада, за огнения тунел. Опитвам се да забравя. Старая се да забравя себе си, просто да забравя. По тази причина не ми е особено приятно да разказвам тук това, което преживях, което видях в онзи друг свят…

Измежду това, което бих искал да споделя за онези дни, е и споменът за онези утрини, в които ядяхме, трябваше да ядем отпадъци, за да останем живи. В някои дни имаше храна, в други — не. След някое време свикнахме в ранни зори, още преди изгрев-слънце да преравяме отпадъците, за да открием хранителни остатъци, които да ни осигурят още ден живот. Докъде бяхме стигнали! В онези дни обаче единствената ни победа беше да оцелеем, та макар и с отпадъци, и още веднъж да се изправим срещу тези мъже. По-късно дочух, че водени от същото намерение — да оказват съпротива, на други места някои хора, които бяха делили с нас един и същ живот, по-точно казано: пътя на смъртта, сиреч наши другари по съдба, ядели черния дроб на свои току-що починали сълагерници. Инициаторите били лекари, респективно бивши лекари от един отминал свят. Те били компетентни по въпроса. След физическата смърт черният дроб оставал за кратко неразложен. Не зная дали е истина или лъжа. Но както вече Ви казах, там нямаше невъзможни неща. За да превъзмогне всичко там, човек трябваше да бъде подготвен за всички възможности и невъзможности… Дали пък не трябва да сме благодарни, че трябваше да ядем отпадъци, за да оцелеем, да останем живи? Кой знае… Може би трябва да предефинираме понятията си за правилно и погрешно, за справедливост и несправедливост. В тази ситуация чувствата могат да ни отворят нови врати. В онези дни се доверявах на чувствата си. Тогава чувствата ме накараха да кажа и че трябва да се радвам за Несим, задето не е съпреживял тази част от нашия път. В онези дни мнозина изпитваха тази радост по отношение на редица свои близки. Да се радваш на смъртта на приятел, означава да скърбиш по друг начин за този човек. Навярно никога не ще бъда в състояние да Ви разкажа за тази спотаена скръб.

След близо два месеца ни върнаха в Бухенвалд. Извървяхме стотината километра дотам за два дни. В края на пътя ни обаче започна друго пътуване. Новото лашкане в конски вагони продължи двайсет и един дни. През това време получавахме дневно по двеста грама сух хляб и три сурови картофа и на три дни по една бъчва питейна вода, която трябваше да стигне за деветдесет и шестимата във вагона. Само който преборваше най-силните, успяваше изобщо да пийне няколко капки вода. В началото на пътуването бяхме около пет хиляди. В края на двайсет и първия ден обаче се бяхме стопили до шестстотин души. Бях много отслабнал и чувствах, че краката няма да ме държат още дълго. Почти не бях в състояние да ходя. Името на лагера, където ни докараха, беше Дахау… Бяхме чували за Дахау. Тази сутрин за пръв път ми мина през ума, че с мен е свършено. Казах си: „Дотук, това беше“. След толкова съпротива, толкова борба всичко беше дотук… Спомних си какво бях оставил зад гърба си. Картини, хора, гласове вече се смесваха… Сетих се за различни места, изживявания… Теруел, Биариц и това, което последва… Баща ми, Даниел и нероденото ми дете… Край… Приготвих се безмълвно да очаквам смъртта.

Американците дойдоха няколко дни по-късно. Бях спасен. Не можех да повярвам… Честно казано, все още не мога да повярвам. Беше в първите майски дни. Първо ме закараха във френска болница близо до лагера. Бях въшлясал, пълен с бълхи. Затова веднага ме дезинфекцираха. Още нещо ми се струваше невероятно, направо не можех да свикна с него: лежах между чисти бели чаршафи. След година и половина… Десет дни наред полагаха всевъзможни грижи за мен.

После с линейка ме откараха в Констанц, на остров Майнау. Този път попаднах в рай насред Боденското езеро. Когато пристигнах там, тежах четирийсет килограма. След месец и половина достигнах шейсет килограма. Поканиха ме за няколко кратки радио беседи. Сега задължението ми е да бъда „свидетел“… Извън това, което разказвам и мога да разкажа, обаче има и също толкова факти, които не мога да разкажа… Тази неспособност важи не само за мен, а и за всички, преживели онези дни. Сякаш нещо, което не можем да разкажем, което надхвърля границите на нашия език, за което няма граници, завинаги ще живее в нас и завинаги ще остане отвъд тази граница…

На 21 юни тръгнах от Констанц, на 28-и пристигнах в Биариц. По пътя за града, в който бях оставил толкова много спомени, до последно таях надежда да заваря там семейството и приятелите си. Един, поне един от тях бих могъл да срещна, нали? Уви, на мястото, на което се върнах, имаше само безмълвна тишина. Улиците, сградите, камъните, дърветата, плажът… Всичко се беше променило, беше станало чуждо. Всички неща, всяко кътче бяха променени или ми изглеждаха така. Напразно се бях надявал на завръщане, срещи, прегръдки. Те се случваха само във филмите, във филмите на другите… И до днес за жалост не се е върнал никой от онези, които очаквам. Понякога успявам да се залъжа. Измислям си различни варианти. Може би, казвам си, може би някой е останал в руската зона. В руската зона… В „онази“ зона… Или… Или дали не трябваше да бъда „там“? Насън виждам старите дни. Една вечер, когато се връщаме от партийно събрание… Както винаги спорихме разгорещено, вярвахме в нови надежди, в бъдещето… Мануел казва: „Днес трябва да си пийнем, трябва да пийнем по едно“. Днес трябва да си пийнем… Отиваме да пийнем по едно. Тази нощ баровете пак са наши. Във всеки бар мезе, напитка… Такъв е обичаят. Мануел загина в Теруел, досами мен, от куршум в главата. Чух свистенето на куршума. Свистенето на куршума… Дали това се случи наистина? Даниел иска да й разкажа за войната. Казвам й: „Малките деца не е нужно да знаят за нея. Като пораснеш, ще ти разкажа, обещавам. Като пораснеш, ще ти разкажа всичко“. Тя настоява и повтаря: „Разкажи ми въпреки това, макар да не разбирам, разкажи ми“. И ето че аз й разказвам. Разказвам… Тя „слуша“ войната като приказка… Да, малките деца не трябва да знаят всичко това… За тях войната трябва да си остане завинаги приказка от далечен свят… Иначе…

Като взема под внимание всичко това, излиза, че не мога да се зарадвам на връщането си. Сякаш бях изтърпял всички страдания, само и само да видя отново близките си… Сега обаче наоколо не мога да видя никого, абсолютно никого… Понякога се сещам и за приказката за Малечко-Палечко и си мисля, че не изпълних дори обещанието, което дадох във връзка с приказката…

Не можахме да изпълним дори обещанията, които дадохме на малките си деца във връзка с приказките… Сега… Сега тук е тъй тихо!…

Енрико Вайцман

Тук писмото свършваше. Всички ние вече се намирахме в друг разказ, в собствения си разказ. В собствения си разказ… С цялата си отдалеченост и отчужденост…

Неочакваният гост

Съвсем естествено е, че Енрико Вайцман, който се чувствал чужд при завръщането си в Биариц, не заварил там никого от роднините си, никого от приятелите си. От списъците на мъртвите, публикувани няколко години по-късно, се виждало, че всички те били пропаднали неизвестно кога някъде в онези концлагери. Мари, Даниел, Несим, Рахел, Полет, Анет, Исак, Лилиан… Всички били там. Както мнозина други… Както всички други, които били дошли с различни езици, мисли и надежди и също като тях намерили смъртта си без език, без мисъл и без надежда… Имената на неродените деца, то се знае, липсвали в тези списъци. Тяхното място било неизвестно, непристъпно…

Списъкът на безследно изчезналите… Разбира се, винаги била възможна грешка. Не било изключено някой да е останал в друга страна, в друг живот, отвъд друга граница… Енрико Вайцман се нуждаел от подобна лъжа, за да понесе кошмарите си.

Нима вярата, каквото и име да носела, и бездруго не означавала да вярваш в друго място, в отвъден свят? В онези дни Енрико мислел много за изгубените, които не се върнали, които били превърнати в купчини пепел… Онези мъртъвци го преследвали. Въпреки че не били първите мъртъвци, които бил виждал, волю-неволю трябвало да преживее. Като се има предвид останалата зад гърба му „онази война“, можело дори да се каже, че за разлика от някои други влязъл „по-подготвен“ в онези лагери, гласовете, страховете, очакванията. Не забравил, не можел да забрави. Съвсем друга война го запратила в Биариц, където имал кратки, ала забележителни срещи с Несим. Война в друга история, която рискували да поведат за един по-справедлив свят и която винаги щели да помнят… Война, която се подхранвала от големи мечти и рухването на големите мечти и която изисквала големи жертви от преживелите това време, тези чувства… Дните в Мадрид, в които той като малък ходел на партийни събрания с баща си, останал до края на живота си убеден комунист, сега му се стрували като кътче от изгубен рай. Някъде в този рай живеело и далечното лице на майка му, която го запознала с някои юдейски възгледи и винаги се борела да честват — противно на всички убеждения — празниците вкъщи… После дошли дните на фронта… А след дните на фронта бягството и принудителното изгнание — последствие, което трябвало да понесе. Тогава се научил да губи, научил се да се разделя със своите животи, без да намери време за сбогуване. След тази война Енрико Вайцман бил един от безбройните испански комунисти, подирили политическо убежище във Франция. Пропитите със смърт и кръв дни на Теруел били запечатани незаличимо в паметта му. Когато успял да премине границата, знаел много добре, че дълги години няма да се върне в страната си. Всеки бил останал от едната страна на войната, по-правилно казано: от другата страна. Баща му се примирил с неминуемия край и предпочел да остане на тяхна земя. Човек трябвало да го разбере и този път. Трябвало да се опита да го разбере. Естествено, това оставане било равносилно на самоубийство. На самоубийство… Тъй като отдал живота си за едно убеждение, градил един живот върху едно убеждение…

Когато дошло поражението… Когато рухнали мечтите… Да, човек трябвало да разбере, да се опита да разбере, че той избрал смъртта. В първите нощи на изгнанието си в чуждата страна Енрико си внушавал, че родителите му, тази деликатна жена, черпеща цялата си сила от мълчанието, и мъжът със звучен глас, останал до последно свързан със своя идеал, рано или късно щели да бъдат убити от фашистката милиция. За да започне нов живот и да разкъса семейните връзки, трябвало да се вкопчи изцяло в този разказ. Раят, който изгубил по това време, тогава все още не бил омърсен от друг ад, който щял да изживее по-късно. Ако разгледаме внимателно тези обстоятелства, никак не е чудно, че се чувствал така, сякаш бил намерил ново семейство в приятелската обстановка, която му предлагали Несим и Рахел, още повече че те говорели родния испански. Като изключим всевъзможните правилни или погрешни позиции, човек всякога е изпитвал потребност да бъде обичан и да вярва, че действително обича нещо. Дори да се забравят страни, да изчезват граници, вие заедно с друг можете да създадете наново в душата си вашата страна, вашата действителна страна. Само че пристанището, все едно какво име носи, трябва да се брани непрестанно. Би трябвало винаги да усещате наличието на едно пристанище, близо или далеч, независимо от вашите „принадлежности“… Енрико Вайцман сякаш още търсел това пристанище дори при завръщането си в Биариц, след като изгубил толкова много животи, радости и надежди. Условията естествено били променени. Хората, улиците, сградите, значенията на неделята били променени. Този път пристанището несъмнено било съвсем друго пристанище. Може би, за да видим онова пристанище, за да го видим по-добре, в тази ситуация не биваше да се задоволяваме просто с думи или със значенията, които думите имаха за нас.

Така че за да напредна с разказа, май са необходими и нови въпроси. Иска ми се например да разбера как онзи нов гост, който две години след завръщането на Енрико неочаквано навлязъл в неговия малък, много личен свят, повлиял на позицията му. Срещата, довела този неочакван гост, ми напомня за онези романи и приключенски филми, които въвличат хората в мечти. При това е възможно и да се каже, че тази част от разказа започва там, където се показва едно лице, изглежда, изгубено някъде по дългия път. С други думи, едно лице съвсем бавно намери мястото си сред другите и заради другите и тихо, почти незабележимо се придвижи към подходящия момент. Беше „удобното“ време за завършване на разказа или за връзка с началото на нов разказ. Новото време изискваше ново място. Дали желанието на „госта“ да влезе в разказа можеше да се обясни със съдбовен замисъл? Тогава всеки би могъл да отговори на този въпрос както намери за добре. Фактически важно беше, че едно лице чакаше някъде заради един разказ, заради липсващия фрагмент от разказа. Следите на това лице отдавна бяха загубени. Лицето живееше, без да знае, че един ден ще бъде вписано от някого в разказа, на място за убежище, известно само на малцина мълчаливи свидетели. То действително нямаше понятие от смъртите и разделите. Това лице беше малко самотно дете. Малко самотно дете, което трябваше да си създаде свой свят… Това обаче нямаше да е достатъчно, не бе достатъчно на другите герои на разказа… Тъй като в най-истинските моменти бяха дадени обещания. Бяха дадени и приети обещания… Който желаеше, можеше да потърси онзи „съдбовен замисъл“ и на мястото на обещанието…

Спомените за войната на комунистката и продавачка на риба Анджела и на католичката и портиерка мадам Манзел

Била съботна сутрин… С надеждата за нов ден Енрико Вайцман решил тази сутрин да отиде на пазара да купи риба…

Това, естествено, не било нищо особено за онези, които не разбирали изречението, скритото значение на това изречение. Ако не знаех някои подробности, право да си кажа, и аз бих могъл да бъда един от онези, които в тази част от разказа отминават такова изречение, без да схванат съдържанието му. Обстоятелствата обаче за пореден път доведоха дотам, че бях призван да бъда посветен, свидетел на събитията…

Тази битност на свидетел беше моята съдба. Тази съдба бях предизвикал донякъде сам. Не можех да затворя очи и да забравя това, което бях видял и преживял. Но честно казано, ролята ми допадаше, независимо от всевъзможните страдания. Тъй като тогава в живота ми нямаше единствено думи… Нямаше само думи… Тогава имаше и работи, които се опитвах да премълча, нещо, което исках да бъда, исках да постигна, да изживея тайно. Затова сега моментите малко се смесват.

Сведенията, които ме накараха да развия още веднъж тази част от разказа, дойдоха след години от място, доста отдалечено от първоизточника. Така че трябваше да отворя отново вратата си за заблудата, но най-вече за несъвършенството. Същевременно обаче въпросът беше и мечтите да влязат през тази врата. Само че мечтите най-често са по-красиви от действителността, те предпочитат да бъдат изживявани и разказвани. Но аз и бездруго исках да опиша от този прозорец както разказа на Енрико Вайцман, така и това, което бях видял и чул. Фрагментите, които се опитах да сглобя, ме отведоха на неочаквано място. Сега с ограничените си познания се опитвам оттам да се добера до други отговори…

Естествено, чувството, че започваш нов ден, е важно. По-важно обаче е да свържеш въпросното чувство с това, че купуваш риба или отиваш да купиш риба. Което в никакъв случай не бива да пренебрегнем, при което би трябвало да се поспрем — извън действието, свързано с покупката на риба, или плана да започнеш нов ден посредством покупката на риба — е мисълта да купиш рибата от мадам Анджела. В тази ситуация Енрико Вайцман направил първите крачки към нов разказ, който трябвало да бъде изживян. Разказът повикал някои стари протагонисти на разказа, които изглеждали изгубени, на ново място, заради оставеното в моментите на раздяла…

Със своите черни очи и черни коси мадам Анджела била средиземноморски тип, имала едър бюст и широк ханш и се майтапела с всички. И притежавала удивително остроумие и чувство за хумор, така че в „добрите й дни“ околните се превивали от смях. На пазара била известна и с отзивчивостта и трудолюбието си, както и с темерутщината и високия си глас. Тези качества водели дотам, че хората, от една страна, я обичали и ценели, а от друга — отбягвали. Ала чувството, което открила у Енрико Вайцман, спадало към чувствата, които придобиват стойност само ако са споделени. Било чувство, чието особено значение възникнало от сходното минало и общите корени. Било чувство, чието особено значение възникнало от сходното минало и общите корени, и което двамата се опитвали да защитят от всички други… Можех да разбера тази позиция. Можех да разбера защо това, което преживели, което загубили и спечелили чрез загубата, и произходът от една история, която се усещала и на други места в други животи, ги сближили. Ако човек се замислеше за предисториите, те явно се подготвяли бавно един за друг. Тъй като и двамата загубили брачните си партньори през войната, и двамата минавали във Франция за чужденци, и двамата идвали от комунистическо минало… Анджела като малка се преселила със семейството си от Неапол в Марсилия. Годините, любовта, бягствата запратили и нея в малкото градче на Атлантическото крайбрежие. В това градче по-късно се омъжила, вярвала, че в това градче е намерила мъжа на живота си. В това градче се научила да живее на нов език. Всичко това обаче било преди войната. Преди да загуби в тази война всичките роднини в живота си, в целия свят… Тя и Енрико Вайцман станали другари по съдба, след като извървели самостоятелно тези пътища. След като били принудени да извървят тези пътища, все едно дали желаели или не… По тази причина й било много лесно да превърне новозапочващия ден в истински празник. В края на краищата се изисквало лично майсторство, та променящите се, развиващите се, обичайните всекидневни случки да се съчетаят с малки надежди. В тези моменти двамата си говорели най-вече за това, какво ставало в партията, за статиите в „Юманите“, за рибите и сцените на пазара. Анджела вярвала, че мъжът й не бил загинал, а бил оцелял след концлагера и пребивавал в братска социалистическа страна. Там си бил устроил нов живот. Един ден може би щял да се върне. Но въпреки всички надежди, които свързвала с изживяното и предстоящото да бъде изживяно, знаела, че мъжът, когото години наред смятала за любовта на живота си, вече не живеел както преди, а и нямало вече да живее така. Войната била свършила преди четири години. Мъртвите и безследно изчезналите атрофирали чувствата на мнозина. По-важно било да брани пазарската сергия и да обезпечава оцеляването си в настоящето. В действителност обаче не се затруднявала особено да печели пари с работата си. „Преходния период“ преминала с лекота благодарение на познанията от старите дни…

Когато дошъл в Истанбул заради онзи „човешки дълг“, Енрико Вайцман говорел за мадам Анджела като за една от най-важните срещи в живота си. Когато години по-късно Берти ми разказа за жената, „пред която човек не можел да остане равнодушен“, доколкото си спомнял за онези дни, в очите му се четяха както гордост от това, че знаеше една „тайна“ история, така и следи от тъга, чиято причина ми бе трудно да разбера. Един ден мадам Анджела щяла да заеме място в живота на Енрико Вайцман като жена, за която можело да се разказва повече, отколкото по време на първото му посещение в Истанбул… Берти спадаше към онези, които бяха изживели болката, възникваща от невъзможна за разказване, невъзможна за споделяне връзка. Обичах го и заради тази му особеност… Берти беше казал: „Тази жена не беше някаква си жена. Усетих това. И все пак някак си не можех да попитам това, което всъщност исках да попитам. Сякаш някаква ръка, невидима ръка ми попречи…“.

Енрико Вайцман, с когото излязох на вечеря в ресторант в Румеликавагъ, беше човек, който се стремеше да извлече удоволствие от всеки момент, който — уместно или не — се смееше по-често от необходимото, който говореше за смъртта така, сякаш говореше за храната или за времето, който излагаше на показ пред слушателите всичките си спомени, освен тези, които бе оставил зад гърба си в онези далечни дни, съзнавайки, че беше „чисто гол“. (Берти и Жулиет също присъстваха на вечерята.) Беше дошъл за втори път в Истанбул, по думите му като „мигрант, отърсил се от много емоции“. Това посещение се състоя малко по-късно и остана незадоволително. Донякъде закъсняло, донякъде незадоволително посещение… И той беше научил, че се опитвам да продължа дълъг, много дълъг разказ. Затова понякога си мисля, че тази вечер нарочно се стараеше да породи у мен усещането за „голота“. Тази вечер дължах на Жулиет, на която, преди да излезем, разказах за най-съкровената си мечта. Разговаряхме с часове. Тръгвайки от тази вечер, стигнахме до онези далечни дни, онази война, онези бягства, онова завръщане. Частите съвсем бавно се наместиха. Това беше „среща“. Истинска, необичайна, дългоочаквана „среща“…

Истинските срещи естествено викат хората на съвсем специални места. Същевременно в моментите на тези срещи сте направили или вярвате, че сте направили най-важните и най-незабравимите крачки в живота си. Това, за което говорихме онази вечер в онова заведение, пак възобнови това чувство у мен. Срещата, която в „неочакван“ момент спряла или пренасочила потока на всекидневните случки в живота на Енрико Вайцман, когато отишъл при онази продавачка на риба, променила, повлияла трайно не само един живот, а и много други животи. Един момент, един-единствен момент донесъл тази трансформация. Един момент, който в разказа ми се отваря към нов мрак. Иска ми се да открехна вратата, но отново усещам онова колебание. Лицето, което в онзи момент се приближило до протагонистите на срещата, изглежда, идвало от забравено място, от съвсем друга мечта. Към него се приближила една от тези „всеизвестни французойки“, които много приказват и по чиито приказки се познава, че „не са търкали достатъчно чиновете и не са били кой знае какви любителки на книгите“, които обаче при всеки повод, без да се стесняват, излагат своите политически мисли за живота. Жената му се сторила позната. Спряла се, после попитала дали той е мосю Вайцман. Да прощавал, ама войната била променила всичко и всекиго. В нейно лице видял една от жените, развили способността да извличат някой и друг скъпоценен момент от вкуса на гореща франзела с шунка и глътка вино, между любовни актове, които трябвало да се изживяват непременно при цялото си несъвършенство и бездушие и да се повтарят толкова често, защото, така да се каже, винаги били незадоволителни, винаги недовършени. Цената за тази способност платила с нервни движения, преждевременно сбръчкана кожа, с неуравновесени реакции и маниер на говорене, който мнозина биха сметнали за дързък. Той преживял момент, който, така да се каже, бил вече усетен, видян, често разказван. Казал на жената, че е „попаднала на верния адрес“. Жената се представила с треперещ от вълнение глас, без да се опита да скрие радостта си. Тя била Клодин Манзел, портиерка на сградата, в която някога живели Несим и Рахел. Сега бил негов ред да се развълнува. Развълнувал се, понеже усетил, че тази жена май му „носела“ нещо. Мадам Манзел попитала за Несим, Рахел и децата им. Щом чула истината, замълчала за миг-два, извърнала очи и казала със сломен глас: „Жинет е жива… Тук, в близък манастир“. В този момент той отново се сетил на какво присъствал в затвора на Байон, какво казала на Несим Рахел, когато се прегърнали. В тази нощ се прегърнали не само за да се подкрепят един друг, но и заради една надежда, една последна надежда…

Казал, че непременно трябва да поговорят и й предложил да седнат в кафене. Отново се озовали насред разказ, който не можели да отложат за утре, който трябвало да завършат на всяка цена. Това разбрала и мадам Анджела, която нямало как да не чуе за какво си говорели. В кафенето мадам Манзел с голямо вълнение разказала продължението на прекъснатата някъде история. По гласа, по погледите й личало, че отдавна била готова за този момент. Започнала да разказва какво била преживяла в онези дни: „Невъзможно беше да устоим на натиска на Гестапо, мосю. Мъжът ми все повтаряше, че ако ни спипат, ще убият всички ни, мен, него, децата, ще пратят всички в концлагер. Много се страхувахме“. Явно не била забравила нито една подробност от преживяното в онези дни в малкото й жилище. Може би роклята, която носела, била една от отдавна носените рокли, която живеела с нея и която тя така и не сменила. За някои хора войната не била свършила и очевидно щяла да продължи още дълго… Сега той трябвало да слуша, да слуша и да мълчи…

„От друга страна обаче, имаше и една душа, която трябваше да закрилям, един живот, който бях длъжна да спася. Да спася един живот, мосю, един живот… Не само защото дадох дума на мадам Рахел, а най-вече заради мен самата, заради нас трябваше да спася този живот, разбирате ли? Намерих решение, като заведох горкото невинно дете в манастира, който като малка често бях посещавала с майка ми. Той беше място, което чувствах много близко. Като девойка и омъжена жена също често ходех там. Няколко пъти заведох и децата си. Дълго се молех на Бог и бях насаме със себе си и винаги намирах покой. Повярвайте ми, не бях в състояние да мисля за това какво щеше да прави Жинет в манастира и по какъв начин животът с монахините щеше да повлияе на бъдещето й. Обвързаната с религията си мадам Рахел може би щеше да ми се разсърди и да се натъжи, ако разбереше, че съм пратила дъщеря й в манастир. Но повярвайте ми, в онези дни не бях в състояние да мисля за това. Клетата мадам Рахел! Дано да почива в мир! Зная, щеше да ми прости, защото щеше да разбере, че съм го направила, за да спася живота на дъщеря й. Сигурна бях, че там Жинет ще бъде в безопасност. След това дълго време не отидох в манастира, но това не беше само мое решение. Така пожелаха сестрите, това беше единственото им изискване. Оттогава насетне Жинет трябвало да израсне в един-единствен живот, в едно-единствено семейство. Един ден обаче не изтраях, не можах да се сдържа и отидох. Бях сънувала мадам Рахел. Беше ми се усмихнала както винаги и беше попитала: «Грижиш се добре за Жинет, нали? Толкова копнея да я видя». Домъчня ми. После каза, че не можела да дойде оттам, където се намирала. Като се събудих, слънцето още не беше изгряло. Едва изчаках утрото и тръгнах възможно най-бързо. Първо поговорих с абатисата майка Мари-Терез. Беше много остаряла. Както в миналото ме наричаше «малката ми», все едно бях още дете. Май не вярваше, че съм вече възрастна, както десетките деца, които бе възпитавала. А пък всички ние бяхме вече твърде възрастни заради войната. Но може би с любезния си глас просто искаше да ми възвърне усещането за мир, което бях изгубила навън. М-да, май твърде много говоря. Ако ме чуеше, мъжът ми щеше да каже: «Пак много говориш, Клодин, кажи каквото искаш да кажеш де!». Ще прощавате, но искам да ви разправя всичко, което зная и чувствах… Монахинята Мари-Терез не ми позволи да се срещна с Жинет, можела да ми я покаже само отдалеч. Трябваше да се съглася. Имах й доверие. В глъбините на душата си хранех обич и доверие към нея. Навярно беше права. Погледна часовника. Наближаваше времето за богослужение. След няколко минути Жинет щеше да мине покрай нас заедно с другите сестри. Майка Мари-Терез ме улови за ръка. Минахме по различни коридори и се спряхме в един тъмен ъгъл, където не се виждахме. Не след дълго те минаха покрай нас. Не ми беше трудно да я позная. Беше станала много по-висока и доста се беше променила, но въпреки това я познах. Малко приличаше на мадам Рахел. За миг погледна към нас. Изтръпнах. Нямаше начин да ни види, но може би усещаше нещо. Много се беше разхубавила. Изглеждаше тъжна, но същевременно и омиротворена… След това още веднъж разговарях с майка Мари-Терез. Каза ми, че всички в манастира много обичали малката Жинет. В първите дни все питала за родителите и сестрите си и се мъчела да разбере къде са отишли и защо са я оставили там. Тогава монахинята й отдавала цялата си грижа и казвала, че роднините й били заминали на дълго и много опасно пътешествие. В онези вечери Жинет я карала да й повтаря многократно тези думи. Знаете ли, че децата все искат да им повтарят казаното, за да го повярват? Карат възрастните да им повтарят приказките и истинските истории от миналото им. Това е игра. Всяко дете се нуждае от приказки. За момиченцето навярно било най-добре да си спомня за тази истинска история като за приказка. Монахинята Мари-Терез също мислела така. В онези вечери навярно прекарали много хубави мигове. Може би тези мигове разкрасили още повече приказката. Семейството на момиченцето било заминало на дълго и опасно пътешествие… В тези вечери Жинет питала и защо не я взели на това пътешествие. Монахинята й казвала, че на това пътешествие можели да заминат само възрастни хора и че на него не се допускали малки деца. Вярно, оставили я, но го направили, защото много я обичали. Ако била голяма, щяла да разбере тази обич и смисъла на пътешествието. Този път Жинет попитала кога щяла да бъде голяма. На този въпрос, задаван от всяко дете, сега получила отговор, трудноразбираем за малко дете. Майка Мари-Терез била убедена, че този отговор бил най-правилен, за да започне възпитанието на Жинет. Никой не можел и нямало да й каже кога е пораснала. Това щяла да усети единствено тя самата. Жинет попитала още веднъж защо родителите и сестрите й заминали на онова пътешествие и дали щели да се върнат. Монахинята отвърнала, че били тръгнали, понеже други били пожелали така и че само Господ Бог знаел дали щели да се върнат. Всички в манастира обаче били нейни приятелки и готови да бъдат нейно семейство. Предполагам, че особено след този разговор Жинет открила Божията сила от своята детинска гледна точка. След известно време спряла да задава тези въпроси. По-късно Жинет пораснала като затворено момиче, което говорело малко и с голяма готовност вършело всичко, което изисквали от него. Дали тази мълчаливост се дължала на това, че приела и разбрала фактите, или че си създала вътрешен свят на надежда, свят на мечти? Майка Мари-Терез не открила отговора, но се опитала да каже и покаже на Жинет, че по всяко време била и щяла да бъде с нея. Да ви кажа ли нещо интересно, мосю? Според мен въпреки всичките си убеждения е искала да изживее майчинството с Жинет. Изглежда, и тя бе научила нещо от разговорите с това момиченце. Харесва ми да мисля така. Жинет, която видях там, беше момиче, с чиято помощ тази жена, която скришом усещаше една липса, можеше скришом да се наслади на това чувство. Не ме питайте как съм стигнала до това заключение. Знаете, някои чувства не могат да се обяснят, човек не би трябвало да се опитва… Така е… Това е всичко, което зная за малката Жинет. Ето че ви срещнах. Истинско чудо! Сега трябва да ви кажа и за последната воля на мадам Рахел. Всъщност волята е на мосю Несим. Сутринта, когато гестаповците го отвели, казал на мадам Рахел: «Не зная къде ще ме закарат. Повери децата само на някого от моето семейство». Хич не ми се иска, мосю, но според мен трябва да изпълним тази последна воля. Заради паметта на тези хора се чувствам длъжна да го сторя. Ще опиша ситуацията на майка Мари-Терез. Познавам я, ще прояви разбиране и ще ни помогне. Но и вие трябва да ми помогнете. Ако сте съгласен, Жинет може да поживее у вас. Трябва обаче да й кажем, че има семейство, истинско семейство. Има семейство в Истанбул, нали? Мисля, че не греша. Доколкото зная, мосю Несим им брат. Смътно си спомням, че веднъж беше дошъл тук. Двамата братя все се разхождаха дълго по плажа. И вие често идвахте на гости. Ех, какви хубави времена бяха… Мосю Несим пееше песни. Най-хубаво пееше «Ла палома». «Ла палома»… Емоционална, затрогваща песен… Не разбирах думите, но винаги когато слушах тази песен, неволно заплаквах, не зная защо. Както виждате, не съм я забравила. Войната не успя да ни отнеме поне душата, спомените… Сигурна съм, семейството в Истанбул ще приеме Жинет. Ще бъде много трудно, най-вече за Жинет, зная. Но трябва да го направим заради мосю Несим и мадам Рахел, разбирате ли? В това отношение мадам Рахел ми имаше голямо доверие. Може би защото около нея нямаше никого, на когото да се довери, и защото кръгът й от познати беше силно стеснен. На раздяла гласът й беше много топъл. Помня последните й думи, все едно беше вчера: «За разлика от Несим от месеци виждах как днешният ден наближава… От месеци имам ужасни кошмари, за които не можех да разкажа на никого; колко пъти съм се събуждала от нощни кошмари… Сега обаче съм малко по-спокойна. Ще стане каквото ни е писано. Поне това неопределено чакане ще свърши. Молете се за нас. В тази ситуация Бог ще чуе гласовете на всички ни. Макар да изглежда, сякаш в тези дни ни е обърнал гръб, аз зная, че ще ни чуе. Това е изпитание. Тежко, много тежко изпитание… Трябва да издържим, да вярваме, да се надяваме до крайния предел на силите си. Ние сме децата на Йов. Трябва да умеем да носим бремето на еврейската си същност. Само тази вяра може да ни крепи», така каза мадам Рахел. Още веднъж се сети за времето си в Истанбул. Разказа ми само малко за улиците на своето детство и дните на младостта си. Но колко ли може да се сподели за миналото в такива мигове? Пък и със сигурност не можем да вникнем в него, след като не сме го изпитали лично. Но зад това, което в този кратък миг ми разказа за миналото, прозираше само едно: Истанбул. Само Истанбул… Очевидно в последната минута искаше да ми остави нещо от същността си… Междувременно отдавна съм забравила разказаното за тези непознати улици. За островите, които, изглежда, са част от града, обаче си спомням. През пролетта мадам Рахел май водела брат си на тези острови. Там се разхождали ръка за ръка. За брат си ми беше разказвала и преди това. Мъжът имал нелечимо умствено заболяване. Тя страдаше от големи угризения, задето го беше оставила в Истанбул. Преди да се сбогува с мен, каза още: «Не зная дали там ще видя Несим, дали ще се срещнем пак или ще се върнем тук… Но повярвайте ми, сега ми е най-мъчно, че не можа да хапне от портокаловия мармалад, който от две години пазеше за някой „хубав ден“. Сутринта, когато го отведоха, беше станал преди всички и беше подредил масата за закуска. Видях портокаловия мармалад на масата. В този момент изпитах неизразима радост. В този момент… И точно в този момент те дойдоха. Не е ли абсурден животът? Бях подготвена за всичко, но за това, за този делничен детайл не бях подготвена. Грижи се добре за Жинет. Знаеш как да постъпиш. Продай жилището, вещите, стоката, всичко. За Жинет… Ако се спасим, и бездруго няма да се върнем в този дом. Ако се върнем, вече няма да можем да живеем както сега». Не възропта. Явно се беше подготвила за смъртта…“

Това бяха преливащи се едни в други думи, картини, приказки. Още веднъж се смесиха времена, животи и краища от света. Доколко са верни тези разговори, които заимствах от свидетели от други езици и сега се опитвам да систематизирам в своето време и по свой начин? Къде в тези разговори се намирам аз самият? Докъде в тези разговори ми е позволено да навляза, какво право имам да ги разкажа на друг? Търсейки отговори на тези въпроси, от години съм изправен срещу дълбоко мълчание. Дълбоко, непроницаемо мълчание, което ми пречи да се придвижа напред в едно „съчинение“, от един пункт, зад една граница… Хората, на които задавам този въпрос, мълчат. При това те са моите „тайни личности“, които искам да опиша, които искам да намеря, открия за този разказ. Е, все някак може да ни помогне, че Енрико Вайцман, който безмълвно и търпеливо изслушал дългия монолог на мадам Манзел, за да даде насока на разговора, споменал онази незабравима сутрин с думите: „Рахел се срещна с Несим в онзи ден… Откараха ни в затвора на Байон, та всички заедно да започнем пътуването към смъртта“. Но положително няма смисъл да изложа и останалото, още веднъж да се опитам да представя цялото. Определени хора никога не се поддават на такова описание и възпроизвеждане, каквото бихме желали.

„Доведете ми час по-скоро Жинет, мадам. Не се тревожете, ще изпълним последната воля на Несим и Рахел. Известно време ще остане при мен, ще се погрижа да я запозная със семейството й в Истанбул“, така реагирал Енрико Вайцман на разказа на мадам Манзел. По лицето й се разляла измъчена усмивка. Нима това наистина не било чудо? Дали това чувство, тази тайна усмивка наистина се дължали на това, че виждала как вярата й в чудеса се оказала оправдана? На това място от разказа си Енрико Вайцман погледна водата на Босфора и светлините, които сякаш светваха и угасваха, от мястото си и каза: „Имате много красив град. Радвам се, че дойдох още веднъж. Колко жалко, че мосю Жак не е с нас“. Времената пак се преляха едно в друго, за да достигнат друго ново време. На същото място пак се придвижихме напред в собствените си времена, към гласовете на собствените ни незабравими времена… Беше едно от магическите изречения. Докато гледах стария морски път, който нито за миг не бе загубил поезията си за мен, в паметта ми се появи образът на мосю Жак… Една вечер бяхме в заведение в Киречбурну. Мосю Жак също като Енрико Вайцман беше съзерцавал светлините на Босфора с лека тъга и с усещане за незапълнима празнота. Тогава почувствах, че търси, иска да види далечината, безкрайната далечина… Сякаш в тези мигове искаше да отиде безкрайно далеч в собствената си далечина… Покрай нас мина голям руски кораб. Спомнихме си за чичо Киркор. Мосю Жак разказа за пълнените миди, които приготвяла майката на чичо Киркор, за този превъзходен вкус, който не намерил никъде другаде. Аз обаче много добре знаех накъде гледаше онази вечер, какви асоциации будеше у него руският кораб. Сякаш на онази маса всъщност му се искаше да говори, да живее с друг човек… Корабът идваше от страната, която Олга така и не бе успяла да прокуди от душата си. Олга никога не бе живяла, дишала в тази страна, ала оттам бяха дошли някои „следи“, например стар джобен часовник с ланец, часовник, излязъл от ръцете на мълчалив стар майстор, живял със своето мълчание и своите въпроси, следа, която през всичките години бе съпътствала връзката им в името на дълговечна история… Също и затова онази вечер корабът беше минал покрай масата ни, покрай едно от нашите малки скрити, тайни кътчета, от което не можехме да избягаме… Олга остана отвъд една граница… Онези моменти се прахосваха постоянно, щедро, лекомислено. Ала това, което се губеше там, беше всъщност време от живота, чиято стойност се разбираше едва години след неговата загуба. Дали в онова заведение в Румеликавагъ Енрико Вайцман помисли за собствения си разказ за изгубените моменти? Дали искаше да говори за него? Това, което разказа, което можа да разкаже, ми откри един от най-важните пътища към този разказ. Но да се върнем на това, което не разказа, не можа да разкаже… За неразказаното човек трябва не само да мечтае, но и да умее или да се научи да чака. Тъй като определени детайли можеха неочаквано да добавят неочаквано значение към една истина. А от този род бе и фактът, който той премълча пред нас по време на онази вечеря, който „след това“ един ден почука на вратата ни…

Осем месеца след тази вечер Берти получи писмо от Биариц. Писмото носеше подписа на адвокат и съобщаваше, че Енрико Вайцман е починал вследствие тежко заболяване, от което е страдал отдавна. Неговият довереник носел страданието си с достойнство и търпение. Направено било всичко възможно, но имало случаи и времена, в които медицината била безсилна. Малко преди смъртта си мосю Вайцман пожелал някои от чувствата му да бъдат непременно изслушани на точните места. На роднините от Истанбул бил много благодарен. Тяхното приятелство и сърдечност му показали, че на света все още имало добронамерени хора. Част от имуществото си завещавал на жена на име Анджела Фромантини, с която живял години наред, друга част — на млада жена на име Жинет Вентура. Във втория случай очаквал от роднините в Истанбул помощ при уреждане на формалностите по наследството. Проявата на нужния интерес щяла да го улесни в изпълнението на този последен дълг. Това писмо до Берти, написано отчасти на официален, отчасти приятелски език, доведе дотам, че начевайки от онези дни, в мен възникна и започна да се пише бавно и безшумно съвсем друг, много важен разказ за това пътуване. В сравнение с по-рано вече се чувствах по-опитен. Във всеки случай от дълги години бродех в тази авантюра, на този бряг на моето съчинение. Години наред бродех, за да открия брега на своето съчинение, за да намеря или преоткрия чувствата, даващи насока на моя живот, моята история… Така че това бе достатъчно, за да изпробвам още веднъж няколко възможности заради тази безкрайна игра. При второто си идване в Истанбул Енрико Вайцман несъмнено е знаел, че скоро ще умре. Смъртта нямало как да се надхитри, респективно била неминуема на място, което не можело да се опише. Дали по време на последното си идване, преди „спускането на завесата“, е искал да каже нещо на мосю Жак, което дотогава е премълчавал? Кой знае… Винаги ми се е искало да вярвам в тази вероятност. Тъй като животът придобива друго значение чрез надеждите, свързани с такива случаи, такива малки поезии. Обичах тази поезия. И тази поезия… Макар за определени хора пребиваването в поезията да означава отдалечаване, откъсване от реалността…

Арабин или джигер?… Една обикновена игра

Тогава Енрико Вайцман без съмнение искал да намери и Жинет. Със сигурност се бил подготвил за среща, съвсем различна от тази в „онези дълги нощи“. В края на краищата обаче трябвало да приеме, че дългите нощи също като първите моменти били останали в друг живот. Всички, заели някакво място в това изречение, в това чувство в новото време, съзнавали този „факт“… Мадам Манзел довела „малката Жинет“ една вечер. Жинет изглеждала спокойна, решителна и като момиче, намерило вътрешен мир и зряло не за годините си. Започнала разговора с изречение, което без заобикалки обобщавало това, което била преживяла и щяла да преживее: „Казаха ми, че можете да ме вземете у вас“.

Казаха ми, че можете да ме вземете у вас… Кой бил този, който в действителност я накарал да произнесе това изречение? Може би майка Мари-Терез, която чрез дълъг разговор заедно с мадам Манзел се опитала да подготви Жинет за друг живот с роднините й, за това, „което останало в онази особена история“. Енрико Вайцман не можел да остане равнодушен към ранимостта, скрита в това изречение. Жинет дошла с малка чанта. Вътре имало няколко дрешки и малко бельо, които й дала мадам Манзел. Жинет и бездруго нямало откъде да притежава много повече, като се вземело предвид какво била преживяла. В чантата имало и фигурка на Исус, която оставала винаги при нея в дългите нощи на самота. Тя била подарък от майка Мари-Терез, или по-точно от манастира, който й дал друго детство. В онази вечер тя избрала да мълчи и след като казала молитвата си на колене пред фигурката, си легнала и потънала в дълъг, много дълъг сън…

На сбогуване мадам Манзел връчила на Енрико Вайцман стар, леко прокъсан плик и казала: „От продажбата на вещите за жалост не останаха много пари. Знаете, тогава всеки се опитваше да запази, да спаси каквото имаше. Част от средствата дарих на манастира. Мадам Рахел не би имала нищо против. Жилището й обаче не продадох, сърце не ми даде. Жилището си е още там, също и магазинът. В плика ще намерите ключовете. Горкото момиченце… Отсега нататък животът й е във вашите ръце, мосю… Аз изпълних дълга си. Успокоих се. Разчитам на вас“.

Тази нощ Енрико Вайцман дълго наблюдавал Жинет, която била потънала в дълбок безмълвен сън в новото си легло и, кой знае, може би сънувала нови сънища в детския си свят. От чантата, на която й личало, че била вече използвана от други, извадила няколко евтини дрешки, малко бельо и фигурка на Исус. Фигурка на Исус… Това означавало, че зад гърба си имала дълъг път и й предстояло да измине дълъг, тежък, друг път…

Било лято. Често ходели на плажа и събирали миди. Един ден Жинет споменала игра на карти, която в онова далечно минало играела с баща си. Това бил първият ден, в който заговорила за баща си, първият път, в който, доколкото разбрал, си спомнила нещо. Веднага отишли да купят тесте карти. Името на играта било „Arabe ou ciğer“. Arabe ou ciğer? Арабин или джигер? Може би червено или черно? Била игра, в която се говорело малко на френски, малко на турски, която се играела малко по френски, малко по турски… Такъв бил поне ключовият въпрос… Енрико трябвало да я научи. Играта била много проста, веднага се схващала. Единственото правило гласяло, че трябвало да се познае кои от закритите карти били червени и кои черни. Който държал картите в ръка, питал: „Arabe ou ciğer?“. Ако другият познаел, получавал картата, при грешен отговор я печелел питащият. Както в другите игри на карти и тук естествено се изисквала добра памет. Малките момичета обаче не се нуждаели от нея. Главното било да се изживее играта като такава. Може би именно „банални“ мигове като тези направили онези времена така незабравими… Несим играел на тази игра с дъщерите си. В паметта на Жинет се запечатали няколко неясни, размазани картини от онези дни. Докато играели, седяла в скута на баща си и ако познаела много карти, „за наказание“ я гъделичкали — няколко далечни, размити картини от съвсем друго място… Внезапно насред играта Жинет горко се разплакала и докато се опитвала да си припомни размитите картини с думи от друг климат, смогнала да изрече за баща си, когото, както знаела, нямало да види отново, само: „Толкова копнеех за него, Енрико, толкова ми липсваше“. В този момент изпаднали в ново отчаяние… В ново отчаяние, за което не можели да говорят, което можело да се превъзмогне само с времето… Такъв „момент“ изживели за пръв и последен път в тази къща. Тогава Жинет разбрала и че ще започне друг живот и ще остави стария си живот далеч, безвъзвратно зад гърба си. Като се вземе предвид пътят й в „онзи климат“, излиза, че това изречение е било много важно за нея. Съумяла да произнесе изречението, знаейки каква цена изисквало. Донякъде и затова трябваше да бъде една от моите „протагонистки“, които влизаха в разказа ми на мястото, „на което пожелаеха“. И може би затова щях да успея да разговарям много дълго с нея за онази нова страна, респективно моята надежда за онази нова страна. Това, което бяхме преживели обаче въпреки всичко общо помежду ни повика на различни места. Дали сега мога да кажа, че бях заел някои от гласовете или цветовете си на нея, човека, който ми показа друго място от моя живот? Мога ли в този случай да повярвам още веднъж на себе си? Мога ли заради „други“ изречения отново да се позова на такава вяра? Моите тревоги и потребността да задам тези въпроси, респективно готовността за това сигурно могат да извадят на повърхността някои детайли, които имат нещо общо с останалите в мрака аспекти от моята история. В тази фаза обаче трябва да се задоволя просто с признанието, че въпреки всичките ми въпроси тя изчезна от моя разказ, не ме изслуша, а послуша гласа си, точно както го бе направила в нашия общ момент в реалния живот. Един ден щеше да реши да изчезне в страната, в която искаше да намери бъдещето си. В продължение на много дълги години нямаше да се видим, нямаше да можем да се видим един друг. Едва сега мога да сглобя различните фрагменти от историята на Жинет, които бавно се стекоха при мен от различни кътчета. Едва сега… Когато мястото стана мое място, а времето — мое време…

Че Жинет внезапно се разплакала горко, докато играели на карти в жилището на Енрико Вайцман, бе за мен толкова важно, защото играта „Arabe ou ciğer“ бе единствената жива, „изживяна“ картина, останала от баща й. За да разбере изгубените дни, които бяха откраднати от детството й и които тя не можеше да възкреси за себе си, човек трябваше да се вкопчи в тази картина с всички сили, всички надежди и илюзии. Сякаш това бе една от предпоставките да остане жив. Една от предпоставките да остане жив, една от мъките или жертвите за това… Може би по тази причина Жинет, Жинет, която се опитвах да опозная, която завинаги — както знаех — остана на едно много специално място от брега на моя разказ, много добре умееше да носи бремето на изгубения живот в миналото си. С други думи: Жинет никога не забрави. Когато много години след онази вечер в Истанбул ме научи на тази игра, бях още малък. Естествено, тогава не можех да оценя стойността на този подарък. Тогава тя не ми позволи да чуя вътрешния й глас… Когато по-късно разбрах важността на този детайл, отдавна вече бях проумял, че не мога да избягам от разказа. През онзи кратък период си останахме с нашите детайли и копнежи, които ни беше трудно да забравим. След това измина време, което ни даде възможност да видим зад различни маски това, което бяхме преживели, и да изпитаме различни импулси от страна на различни хора. Без съмнение Жинет беше схванала още преди мен значението на онзи кратък период. Впоследствие узнах, че след онази вечер никога вече не бе заплакала в присъствието на друг, с други думи: не бе пожелала да покаже пред никого слабостта си, не бе пожелала да се покаже само със слабостта си. Според мен това беше както силната, така и отрицателната й страна. Но преживяното от нея принуждаваше човек да провери значението на категориите за добро и зло. Заради това разказване или заради борбата да разбере себе си трябваше да поеме риска да нарани, стигайки до опасността да бъде наранен. Това разказване или борбата да се разкрием ни принуждаваше да намерим другите значения на предателството…

Онази вечер Енрико Вайцман говорел за глас от душата на човек и за това колко естествено и неизбежно било желанието да разкриеш този глас пред онези, които чувстваш близки. Изпитвали взаимно доверие и топлина. Едва с времето Жинет разбрала колко трудно било да се култивира такова чувство. Било нещо като добродетел. Добродетел, чието скрито значение било в това да се наслаждава пълноценно, да може да се наслаждава пълноценно на чувства. През нощта, последвала тази вечер, те дълго разговаряли като двама истински приятели. Енрико Вайцман искал да се опита да предаде на Жинет някои картини от миналото. По-късно щели да последват и други нощи. Нощи, в които Испания, концлагерите, Несим и Рахел били повикани в „нов емоционален климат“. С времето и онези фотографии щели да намерят мястото си. Желанието за разказване за пореден път също идвало от стремежа за себеразкриване, както и от чувството за отговорност, от решението да запазиш онова наследство въпреки всички трудности. Енрико Вайцман бил наясно, че научаването на някои факти можело да предизвика сътресение с трудно излечими последици в „детето“, което с плахи крачки се приближавало към моминството. И все пак преживяното от него показвало, че било възможно да вършиш „зло“ и да твориш „добро“. Това същевременно означавало да подготвиш един човек за себе си, означавало да го научиш как да приключи с миналото, да премине по скритата под пепелта жарава. Което е под пепелта, никога не угасва. Пепелта е това, което се забравя, а жаравата — това, което остава живо под забравеното. Нашите ходила можеха да се запалят по всяко време, вятър, неочакван вятър можеше да завихри и отнесе пепелта нанякъде, докато ходехме по жаравата. В тези моменти не бе изключено да ни обземе чувството, че не можем да продължим… Същевременно обаче тези моменти бяха онези, в които можехме да се видим още по-добре… Моменти, в които можехме да се видим още по-добре или в които се опитвахме сами да откраднем фотографиите си. В онези разкази бихме могли да потърсим едва ли не безкрайната история на онези погледи и в онези бягства да разкажем мотивите за нашето желание, за решението да се скрием зад различни картини… Онези погледи, които ни държаха на разстояние от нас самите, също бяха донякъде скрити по онзи път. Онези погледи бяхме ние. Онези погледи бяха това, което бяхме изгубили, което не бяхме могли да спечелим, когато не бяхме съумели да се отскубнем от нас самите, от останалите ни в мрака гласове…

„Тогава“ в Биариц заедно с тези картини били изживявани и тези чувства. После, една сутрин, когато събирали миди на плажа, Жинет казала, че иска да иде в Истанбул. Най-сетне сметнала, че трябва да направи нещо заради паметта на онези, които я предпазили от „онази смърт“. В този миг Енрико Вайцман бил пронизан от силна болка. Силна болка, която нямало как да сподели, може би не искал да сподели… Честно казано, не бил подготвен за тази раздяла. С Жинет го свързвало чувство, чиито „фотографии“ трябвало да се съхранят в много специално, „тайно чекмедже“. Тук можело да се говори за потребността въпреки всички страдания, кошмари и възмущения да се обвържеш с картините, които трябва да се оставят в миналото, далеч-далеч зад гърба ти, а и за опита да устоиш по друг начин на смъртта. В онези дни Жинет му позволила да изживее как оставила зад себе си детството и се превърнала в млада девойка…

След това Енрико Вайцман написал още едно писмо на мосю Жак. Сега разказал един живот. Във Франция живеела най-малката дъщеря на семейството; от две години заедно с него се опитвала да опознае изгубените си роднини и да осъзнае преживяното; подготвяла се за Истанбул, мястото, където всъщност трябвало да иде. Времето настъпило. Сега трябвало да се чуе гласът на съдбата. Ако били съгласни, той също можел да дойде в Истанбул, за да придружи тази млада девойка, която след войната и онези ужасни дни на смърт била родена с нова надежда. Разказът бил дълъг. Те можели да го продължат посвоему на своето място. Не били обаче длъжни да отговорят на този повик или да повярват на разказаното. Все пак Жинет била в сигурни ръце. Достатъчно било всеки да знае това след всичко, което се било случило.

Пристигането на Жинет… На кея бяха същите лица

Берти си спомняше какво настроение бе предизвикало писмото у семейство Вентура в Истанбул. „Бяхме силно развълнувани. Все едно животът ни бе претърпял голяма промяна“, каза той. После обобщи свързаните си със събитието асоциации: „Онова време беше много тежко за всички ни. Трябваше да се откажем от доста стари навици и грижливо да премисляме и най-дребния разход. Понесохме както материални, така и емоционални удари като например «мобилизацията на двайсет набора» и данъка върху имуществото… Не ни беше лесно да се съвземем от тях. Точно по това време сред нас се появи неочаквана, забравена сродница. За новия член на семейството ни, една европейка, се опасявахме, че неминуемо ще ни създаде куп проблеми. Върху раменете на татко тежеше голямо семейство. Всички зависехме финансово от него. Аз, Джери, мама, баба, дядо, Лилика…“. Но там, тъкмо на това място прекъсна изречението си. Знаех защо не можеше да го довърши. В този момент видя в семейството и Олга. Всички познаваха Олга, тъй като бяха започнали да я разглеждат като част от онзи живот. Всеки познаваше Олга, само че предпочиташе да не говори за това. „Ако искаш да знаеш истината обаче, нито за миг не се поколебахме, щом прочетохме писмото. Жинет беше една от нас, беше част от семейството ни. Разказахме за писмото и на дядо и баба. Те мислеха, че чичо и семейството му са в Испания. На тях казахме, че Жинет идва в Истанбул на гости на семейството си и ще остане дълго при нас. Много се зарадваха. И бездруго се бяха научили да не задават много-много въпроси по тази тема. Информирахме и мосю Вайцман. И той трябваше да е запознат с лъжата относно чичо. Разменихме няколко писма. Тогава настъпи моментът на срещата. Беше майски ден. Цялото семейство се грабна да посрещне гостите ни. Дори баба дойде. Май още не беше свикнала с мисълта, че не може да вижда. Трябваше да мине още някоя и друга година… Междувременно в кореспонденцията си бяхме решили, щом параходът наближи кея, в едно гърло да извикаме «Жинет! Жинет!». По този начин щяхме да покажем кои сме и да видим очакваните гости. Чие ли беше това странно желание? На Жинет или на мосю Вайцман? Предполагам обаче, че Жинет искаше да види и чуе с какво нетърпение я очакваме. В заключение цялата работа имаше и практична страна. Щяхме без усилия да намерим хората, които търсехме, очаквахме. Всичко стана, както бяхме решили. Когато параходът наближи кея, всички извикахме: «Жинет! Жинет!». Скоро след това млада девойка със синя рокля и синя шапка ни махна плахо и заедно с кораба полека-лека се приближи към нас. Само си представи какъв вълнуващ и тъжен момент… В този момент се сетих какво ми беше разказал веднъж татко. Преди много години чичо, който от същото пристанище отплавал с параход натам, откъдето сега идваше Жинет, направил на изпращачите само един знак с ръце, означаваш, че всичко е свършило. Татко така и не беше забравил, не бе могъл да забрави този момент. Дъщерята на онзи мъж, без да знае този детайл, след толкова време използва ръцете си, за да изрази друго чувство, една надежда. Сякаш този път ръцете искаха да кажат: «Идвам при вас». Погледнах татко. Очите му бяха насълзени. Навярно и той си беше спомнил този момент.

Мосю Вайцман беше дребен, съвсем различен от представата, която си бях създал. За разлика от това обаче имаше силен, внушителен глас. Ръкостискането, погледите му вдъхваха необикновено доверие. С татко се прегърнаха като стари приятели. А доколкото зная, бяха се видели само няколко пъти в Биариц. Но когато се прегърнаха, наистина съзнаваха кого прегръщат.

Бяхме решили всички заедно да идем у дома. Той обаче учтиво отказа, за да остави в първите дни семейството насаме с Жинет. От друга страна, искаше и да остане за малко сам в града на своя приятел и да направи собствените си открития. Не бивало да се безпокоим къде ще отседне. Свикнал бил да посещава чужди градове. При всички положения щял да дойде скоро… Не можахме да излезем наглава с тази категоричност. Освен това Жинет явно също беше съгласна. Което ще рече, двамата вече бяха обсъдили необходимото.

Мосю Вайцман остана две седмици в Истанбул. През това време ни гостува три пъти. Два пъти излезе някъде с Жинет, два пъти с татко. В тези разговори вероятно бяха разисквани наистина важните неща.

Моментът на раздялата бе, разбира се, много тъжен. Мосю Вайцман взе Жинет в обятията си и я задържа така няколко минути, без да каже нито дума. После дълго я гледа усмихнат. Накрая я щипна приятелски по носа. Същото направи и на кея, когато ни я повери. Това навярно бе таен знак, известен само на двамата.

В деня, в който пристигна Жинет, веднага я заведохме у дома. Същият ден бяха дошли и Танте Тилда и чичо Киркор. Танте Тилда беше много любопитна да види гостенката. А пък чичо Киркор каза, че не искал да оставя татко сам в такъв ден. На други не би им хрумнало; виж, той имаше тънък усет. След това дойдоха и един-двама уважавани съседи, които за добро или за зло бяха чули за събитието. Донякъде искаха и да покажат — сякаш това беше много важно — че и те знаят френски, поне доколкото им се простираха възможностите. Жинет изглеждаше неприятно изненадана от интереса към личността й. Беше объркана. В този момент си помислих: колко по-различна беше от нас и от хората, които бяха дошли да я видят. Това беше първият момент, в който се почувствах по-близко до нея. Първият момент, в който се доближих до нея… Това чувство не ме напусна години наред. Това чувство, чието значение може би не разбирах напълно, щеше години наред да нараства у мен.

Жинет ни се стори доста объркана от впечатленията си в първия ден у нас, но онази, която бе действително объркана, която всъщност изживя шок, беше мама, и то вечерта, когато стана време за сън. Жинет постави фигурката на Исус на нощното шкафче и каза: «Всяка вечер преди лягане се моля на малкия Исус». Мама веднага направи връзка с дните в манастира. Татко се усмихна и каза на мама, докато се мъчеше да овладее вълнението си: «Задачата ни ще бъде сложна. Но не се тревожи, ще се справим и с нея».

Оттогава насетне мама се стараеше да спечели Жинет за юдаизма. Право да си кажа обаче, тя се стараеше много за всичко. Таксуваше Жинет като своя дъщеря и по този начин уталожваше донякъде и копнежа си по дъщеря. Също и затова татко обичаше мама мъничко повече, въпреки всичко, което бе преживял.

Жинет прекара десет години от живота си у нас. И тя много обичаше мама. Имаше й голямо доверие. И бездруго й се доверяваше повече, отколкото на другите в семейството, а в най-трудните си времена винаги изливаше душата си пред нея. Беше затворен човек и все се опитваше да реши сама проблемите си, но в онези дни увереността, че до нея има някой и по всяко време може да положи глава на гърдите му, доколкото виждах, много й помогна да порасне. Имаше тежки проблеми с адаптацията. Не само защото бе отраснала в друга страна, а и защото беше имала друго детство. Но, както вече споменах, правеше всичко възможно, за да не показва, да не споделя тези проблеми. Веднъж каза, че й било неловко да обременява околните със своите проблеми. Сякаш търсеше самота. Може би обичаше да се измъчва или й доставяше радост да изживява докрай страданието си. Щом пожелаеше да бъде сама, не допускаше никого близо до себе си. Никога не изразяваше открито мислите, чувствата си, ала по погледите й си личеше много ясно, че не желае да разговаря с никого. По думите на татко чичо бил абсолютно същият. С това държание чичо наскърбявал мнозина, но особено майка си и жена си. А именно те били жените, които го обичали най-много и най-всеотдайно през целия му живот. По външност Жинет приличаше на майка си, по характер — на баща си. Създаваше впечатление на приветлив човек, ето защо сближаването с нея изглеждаше лесно. От определен момент нататък обаче вътрешният й свят оставаше затворен за всеки. Сигурно както мнозина се нуждаеше от този свят, за да се предпази. Затова й се удаваше да не показва истинското си лице. Знаех това. Тя ми даваше индикации да разбера какво означаваше държанието й към отделни хора в определени периоди. Това беше малката ни тайна. Докато ходеше в частното френско училище «Папийон», играехме този спектакъл с някои от съучениците й или с любопитните роднини. Тя обаче винаги изпълняваше главната роля, имаше нужда да чувства, че изпълнява главната роля. Аз правех всичко възможно да й вдъхвам това чувство. Нито за миг не я оставих сама на тази сцена. Накрая съумяхме да станем добри приятели, поне добри приятели…“

Накрая съумяхме да станем добри приятели, поне добри приятели… Сякаш на това място от разказа той искаше да заговори за някакво оскърбление, което от години пазеше, таеше в глъбините на душата си. В тези мигове часовникът без съмнение показваше друго време, още нещо невъзможно за разказване, липса, която не искаше да бъде споделена…

Моята страна принадлежеше на други

Накрая съумяхме да станем добри приятели, поне добри приятели… Дали това изречение можеше достатъчно добре да обясни връзката между Берти и Жинет? Според мен тук ставаше въпрос за състояние, обяснимо с малодушие или благородство или пък просто с любов. Срещат се взаимоотношения, които имат или получават определено място, без да се говори, без да ги проверяваме внимателно или да ги подлагаме на разпит. Това са взаимоотношения, а понякога и съжителства, които предпочитат да живеят в мълчание или с гласовете в душата, гласове, които чуваме само ние, които се носят от безмълвни подвиквания. В играта на криеница, давала насока и цвят на взаимоотношенията между Берти и Жинет, навярно се долавяла следата от такъв глас. Ала играта на криеница превръщала онова чувство на приятелство, за което ми разказа Берти, в нещо много специално и го отнасяла на място далеч отвъд делничните безсмислени брътвежи. Да, някои чувства трябва да се крият, никога не бива да се изваждат на показ. Тогава Берти, изглежда, не рискувал да претърпи евентуално поражение и да загуби напълно Жинет, а пък Жинет може би не искала да нарани Берти. Навярно биха могли да преживеят някои трудности, ако бяха проявили правилно чувствата си и думите им бяха намерили нормалната си идентичност в този живот. Мислейки за този аспект на своите взаимоотношения, те преди всичко съумели да станат приятели в границите на взаимната подкрепа, взаимния контрол. Научили се да носят един друг с мълчанието си в тази тясна, неопределена граница. Това вероятно била най-красивата и най-значимата страна на техните взаимоотношения. Това поведение беше подходящо и за да задълбоча познанията си за тяхната житейска нагласа. Берти например имаше такива страхове и тревоги във всичките си връзки, за които знаех. В дъното им бе заложен страхът да не се загуби нещо, което човек можеше да получи само ако се спуснеше достатъчно дълбоко в неговото действително значение, ако съумееше да се спусне дотам; той се боеше от загуба и не би могъл да живее с илюзия. Това чувство не е чуждо и на мен.

Жинет очевидно винаги намирала жени, които проявявали желание да я закрилят, да я вземат под свое покровителство. Това били все жени, които безгрижно изтъквали своята порядъчност, изживявали я и я изисквали от другите. Първо мадам Манзел, после монахинята Мари-Терез и накрая мадам Роза преминали през различните й животи. Но дали тези различни животи с различни жени не показвали и че в различните времена нещо е било изживявано с определени липси? Дали не била друга жената, поискала да бъде намерена и изживяна? Ако се вземат предвид всички тези дефицити, не би трябвало да ни учудва, че тя навсякъде се чувствала като гостенка. Тъй като в живота й нямало нито осигурено бъдеще, нито минало, в което да се приюти, ако пожелае. Така че решението й да се появи в живота на онези хора с лица, отговарящи на техните желания, било малка, безмълвна съпротива. Безмълвна малка съпротива, напомняща за протагонистите, умеещи да носят своята анонимност… Безмълвна съпротива, обогатена с още едно значение чрез лукава, детинска усмивка… За да се приближи бавно към подходящото време, подходящото за нея време, без да получи твърде дълбоки рани… Това, че съумяла дори в омразното училище да стане отлична ученичка и да очарова своите амбициозни учителки, явно също спадало към тази тайна съпротива и било част от плана за същинското време… Берти виждал това решение и правел всичко възможно, за да бъде опора на Жинет, респективно да защити чувството, което някак не се осмелявал да назове. Право да си кажем обаче, въпреки всички тези усилия не му се удало да постигне с Жинет успеха на мадам Роза. В някои вечери мадам Роза и Жинет се затваряли в една от стаите и си говорели с часове. Никой от нас така и не узна за какво си приказвали през тези часове в онези стаи. Вероятно или навярно Жинет, която през това време все повече се превръщала в жена, научила от тези разговори най-вече, че човек трябва да може да живее и с „предателството“…

Изгубеният дневник

Да можеш да се довериш на друг, въпреки подхвърлените въпроси и призивите на другите… Това без съмнение е едно от чувствата, до които успяват да стигнат само малцина. По мнението на Берти обаче имало едно място, едно кътче или — ако понапрегнем въображението си — един човек, на когото Жинет наистина се доверявала, където намирала убежище с цялото си същество. Този човек, който умеел да слуша, вероятно повече от всички други, бил нейният дневник, който започнала да си води, когато дошла в Истанбул, евентуално и под влияние на наученото през „манастирския период“, когато не можела да говори с никого: човек, опитващ се да води някакъв живот. Само Берти знаел за този дневник. Както можем да си представим, „там“ се „криели“ много свидетели, които можели да вадят на бял свят фотографии, които едно дете, респективно младо момиче, опитващо се да открие и разбере своята женственост, поддържало живи в себе си, единствено в себе си. Идеята за водене на дневник била породена от майка Мари-Терез. По мнението на тази „преподавателка“, която освен четене и писане я научила и на много неща за живота, дневникът бил най-добрият път човек да усвои „писането“, своето „писане“. Със сигурност по този дълъг път се чували и стъпките на Енрико Вайцман, щом времето настъпило. Докато в Истанбул, в нова страна се подготвяла за нов живот, Жинет възнамерявала да направи дълга ретроспекция на миналото. Дошло било времето да си води дневник, за да се опознае по-добре и да усвои онова „писане“… За това време разказвала, искала да разкаже… Другото се разбирало от само себе си, можела да го сложи до други „съчинения“… Но защо посветила в тайната си само Берти, от когото пазела толкова много чувства, своята реалност? Дали вярвала, че воденето на дневник щяло да бъде оценено най-вече от нейния кротък, романтичен братовчед? Или облекчила съвестта си, като се реванширала с малък подарък на дълбокото, неизречено чувство? В името на тези дни и двата варианта бяха може би верни, а по-прости варианти не ми хрумват. Но независимо от това тя споделила с Берти тайна от изключително голямо значение. Тайна, чието значение никога не можело да се пренебрегне и която се съхранявала на много специално място в дълбокото, неизречено чувство… Жинет не се излъгала. Нейният кротък, романтичен спътник както подобава на истински довереници, съумял да запази много дълго тази тайна.

Научихме за съществуването на този дневник едва след много години, когато Жинет се беше изгубила в съвсем друга страна, когато бе заличила следите си. Берти за пореден път имаше чувството, че е предаден. Въпреки разстоянието нито за миг не се беше отказал от ролята си на довереник, ала човекът, чиято тайна пазеше, просто бе изчезнал някъде, все едно всички тези чувства, всички съвместни мигове се бяха изпарили. Ето защо да разкрие тайната за Берти означаваше най-вече да си отмъсти за предателството.

Беше детинска постъпка. В края на краищата той беше човек, изгубил в живота си страшно много време с тези подробности, които някои смятаха за изтънчени, други — за банални. Аз от своя страна винаги съм бил склонен да поглеждам изтънченото лице на неговата детинщина. Предимно в тази склонност трябва да се потърси мотивът за това, че ми доставяше удоволствие да участвам в неговите игри. Това бяха може би най-хубавите моменти от авантюрата да вървиш по дирите на онези хора. Истинската изтънченост на Берти обаче бе в това, че, разкривайки на другите каквото знаеше за дневника, той целеше да спечели нови довереници с това предателство. В една от нощите разказа само на мен и Жулиет за тази тайна страна на Жинет. В една обикновена нощ ми беше даден необикновен малък подарък, с друга тайна усмивка, която донякъде се отнасяше до последствията. Е, истинската стойност на подаръка можах да оценя едва след като бях обходил дълги разкази. При това в онази нощ чрез разказите за онези нощи пред мен се откри нов път към моя дълъг разказ. Това явно е пореден пример за закъснение, който още веднъж ми напомня колко висока цена се изисква за безкрайното, непресъхващо желание за разказване. Тъй като времето кара учениците си да плащат с разголване… Но в онази нощ, изглежда, имаше още един път, който можеше да се живее или съживи там. Този път, който можех само да предугаждам и от който исках да се държа настрана, остана между Берти и Жулиет. Очевидно искаха отново да отворят дума за своята привързаност, заедно с желанието да споделят дълбока следа в миналото. Подсъзнателното значение на казаното от Берти ми даде шанс да разбера още малко по-добре взаимоотношенията. Тук обаче навярно трябваше да се приеме сериозно предимно забележката на Берти, че — освен това, което можел да спомене — разказал и нещо неизречено. За разлика от намерението си да разкаже всичко, той не ни разкри нищо за съдържанието на дневника. А когато чухме разказа за онези моменти, и двамата усетихме, че понякога Жинет му беше чела написаното, за да изрази по индиректен начин чувствата си. В една от онези нощи те първо поговорили за дневника и за това, какво значение имал за нейния живот. Било единственото място, където човек можел да извоюва свободата си или поне да повярва, че ще я извоюва и изживее, защото другите не можели да го видят. Тук можел да се „разголи нацяло“ пред себе си. Там рискували да водят истинските разпити, пишели истинските писма… В тази нощ разговаряли и за книги, за това, какво били оставили книгите в тях, в тяхната история… По-късно Жинет попитала защо в книгите любовта обикновено се описвала с нейните страдания, защо там не показвали път за нашата любов. Берти отвърнал, че и той често си задавал подобни въпроси, но не намирал отговор; за разлика от това реалните, живеещите в нас книги съдържали въпроси, в които били скрити отговорите. „Аз пиша за една любов… Там има млада девойка, която иска да отиде в безкрайните планини…“, така продължила разговора Жинет. А след това се опитала да разкаже историята си с думите: „Тя иска да се махне, да се махне много надалеч от всичко, което е преживяла, най-вече какво е преживяла, от миналото си и дори от самата себе си иска да се махне. После… После един ден тръгва на път, без да се обади на никого от близките си. Върви, върви с надеждата да намери онези планини… По пътя среща мъж, който също се е загубил и търси далечните планини. Двамата веднага забелязват, че са тръгнали към едно и също място. Само че… Само че в този момент ги изпълва по-скоро страх, отколкото радост. Тъй като виждат лицата си, които са искали да скрият, разпознават се един друг. Заедно искат да избягат, избягат, избягат, да избягат много по-далеч. След известно време не могат да продължат, разбират, че не могат да продължат заедно по пътя. Или не искат да видят накъде ги води пътят? Може би. Ала вероятно това, което не искат да видят, е собствената им действителност. Явно им е достатъчна само една мечта. Само една мечта… Или искат само своите мечти, искат да останат в своите мечти“. Когато казала за „действителността“, замълчала за минута-две. Също и Берти, предавайки историята със свои думи и от своя зрителен ъгъл — като по всяка вероятност добави някои неща, които му се щеше да чуе — замълча при думите „собствената им действителност“.

Лесно беше да се каже заради кого замълча Берти онази вечер. Лесно беше да се намерят нови думи за това, което чувстваше онази вечер. Лесно беше да се изслуша този разказ, понеже ние седяхме в нашия малък мрак в нашите зрителски кресла, без да се показваме. Ясно беше, че това, което трябваше да си спомни, се бе запечатало дълбоко в него. В този миг сякаш се сближихме много повече. Още повече… Като — без да надигаме, да повишаваме глас — си спомнихме за хора, които никога вече нямаше да видим, никога вече нямаше да можем да достигнем. При Жулиет ситуацията — отново оставаща в душата й — можеше да доведе до малко, но трайно сътресение… Тя обаче прие времето, което мъжът й, с когото от все сърце искаше да остане заедно, беше прекарал с Жинет, като част от общата им история. Аз си спомних за Марселина. В този момент по лицето на Жулиет се разля мила усмивка, която бях виждал и по-рано и исках да опиша на друго място…

Когато разказът на Жинет стигнал до „момента на безизходицата“, тя внезапно прегърнала Берти и заплакала, разтърсвана от ридания. После казала: „Веднъж плаках така, като бях с Енрико. С него играхме на игра, която помня от малка, на която ме научи татко. Тази вечер за пръв път почувствах дълбоко в душата си смъртта на татко. Никога вече нямаше да се видим… Бях дете. Гърдите ми започнаха да растат. Много се срамувах от това. Бях просто дете“. В този момент и двамата избухнали в звучен смях заради последните думи. Риданията и смехът й се смесили, сълзите означавали едновременно страдание и радост. В действителност и двамата плачели. След това Жинет още веднъж прегърнала Берти и казала, че никога няма да забрави какво били преживели и обсъждали заедно. Гърдите й се очертавали под прозрачната нощница. Първо се съединили бузите, след това устните им… После… Това „После“ стигнало само дотам, единствено дотам… Това била нощ, в която се чувствали най-близки. Нощ, в която били най-близки и искали да си направят незабравим подарък в името на връзката си… В тази нощ били в стаята на Жинет…

По някое време онази нощ Жинет казала на Берти, че много скоро щяла да поеме по „онзи път“, че искала да лети със собствените си криле и да стигне колкото се може по-далеч. За разлика от останалите в семейството, Берти не се опитал да я разубеди. Тъй като виждал, че това решение било взето след дълъг размисъл и не можело да се отмени от никого… Накрая дошъл денят на раздялата. Жинет искала да отпътува с параход от Истанбул. Това решение естествено имало значение за онези, които познавали тези заминавания, раздели… В онзи ден валял дъжд. В онзи ден кеят станал свидетел на заминаване към друга надежда. Докато пътували към пристанището, Жинет съзерцавала дъждовните капки по прозорците на автомобила и казала: „Хубав ден за раздяла… Като на кино, като по филмите, които ни карат да изживяваме мечти, просто мечти… Липсва само гара! Но и пристанищен кей не е зле. В края на краищата морето е тук, има любов, която потъва в морето, има раздяла в дъжда… Иска ми се един ден някой да разкаже историята, без да пропусне тези детайли“. Берти разбрал какво искала да каже. В живота си вече бил присъствал на други игри, преместени от протагонистите на такова място. Затова си замълчал. Ала в това мълчание си дал обещание, което никога нямало да забрави. Дал си обещание тези мигове да не останат само между тях двамата. Той щял да намери „онзи зрител“. Един ден във всички случаи щял да намери „онзи зрител“… Били сами по пътя за кея. Така пожелала Жинет. Двамата си пожелали този подарък, този последен подарък…

Така една дълга истанбулска авантюра приключила, за да не започне никога вече. По какво младата жена, отпътувала от кея, се различавала от младата девойка отпреди години? На този въпрос в момента никой не можел да отговори. Нужно било друго време, за да се намерят отговори на определени въпроси…

Жинет навярно търсела зрител, за да не умре в Истанбул. За да не умре в Истанбул, за да живее в някого с няколко картини, думи… Желанието щяло да се изпълни в подходящия момент, нещо по-важно: щяло да намери отклик. По свой начин бихте могли да разкажете за неизбледнелите места на онези лица, онези стаи, онези думи.

Когато се сбогували, Жинет притиснала Берти в прегръдките си и казала: „Престани да избираш погрешните хора и не се страхувай толкова от живота“. Дали с тези думи очаквала крачка, малка крачка, която в последния миг би могла да отмени едно решение? Този Берти, когото познавах, така и не даде, не пожела да даде отговор на този въпрос…

Жинет решила да замине като емигрантка за Израел, с малка чанта, сякаш искала да напомни на себе си или на някой друг за стара история. В началото на това ново пътуване искала да вземе съм себе си малкото неща, които неизменно смятала за свои. Дотогава нямала възможност да води живот, в който да се натрупват вещи. Сякаш разказът се повтарял или намирал ново значение в неизбежно, непредотвратимо „съчинение“… Още веднъж поела към нещо неизвестно… Това бил нейният храм… Бил нейният път, който трябвало да я отведе в онази нова страна, на нейна земя… Неизвестното й принадлежало… Принадлежало й до края, с всички жертви и всичко, на което имала право…

Повече не се видели. Въпреки всичко, което преживяла в онзи дом, в онези стаи, но още по-важно: по време на сбогуването, Жинет не написала и едно-едничко писмо; решила да потъне завинаги в неизвестност. Дали това било вероломство? Като се има предвид какво било направено за нея, не ни остава нищо, освен да отговорим утвърдително на този въпрос. Странно защо обаче семейството приело новото положение. Дали било само привидно така, или това бил един от тези майсторски изиграни спектакли, които вече познаваме от другаде, чието истинско значение се спотайва, не се разкрива толкова лесно? Предвид тази „мълчаливост“ мадам Роза решила да не говори много-много, да не изглежда оскърбена. Липсата на писма и вести била признак, че „всичко вървяло добре“. Длъжни били да мислят, че всичко било наред. Бог винаги осветявал пътя на онези, които правели правилния избор. Жинет знаела къде и при кого можела да дойде, на коя врата да потропа, ако един ден се нуждаела от нещо, ако наистина се нуждаела от нещо… Тази надежда също като майка си таял и Берти и търпеливо очаквал деня, в който Жинет щяла да се покаже по свое желание.

Аз имам смътни спомени за нея. Сега се сещам за някои разговори, по-точно: за гласовете от наши диалози. От нея зная играта „Arabe ou ciğer?“, „Арабин или джигер?“. С нея открих колко е хубаво да вземаш дадени решения внезапно, без да му мислиш много-много. Това със сигурност са малки, незначителни крачки. Един ден отидохме ръка за ръка в Бейоглу да хапнем „мишлета“… Това бяха дребни сладки във формата на мишки с плънка от кестени и шоколадова глазура. Мисля обаче, че в тези моменти най-важно бе старанието да се насладим пълноценно на мечтата, която свързвахме със сладките. В такива моменти не се смеех, а крайно смутен наблюдавах какво изживявах. Смущението ми я развеселяваше още повече. Може би чувството, което тя пораждаше у мен, беше друг вид еротика, чувство, което въздействаше тук, върху скритите кътчета на моето смущение. Един ден пак отидохме в Бейоглу. По пътя към площад „Таксим“ срещнахме възрастна жена. Жената каза с лек упрек: „Арман е много болен…“, после бързо се отдалечи от нас, без да изчака отговор. Ние продължихме, без да говорим. В този момент вече не бях смутен. В мен се разля друго, неописуемо чувство. Доплака ми се. Тъй като Жинет стисна ръката ми по-силно от друг път. Много по-силно от друг път… В тези мигове вече не бях онова малко дете. Не бях вече малко дете… В тези мигове в очите на Жинет имаше сълзи.

Към коя фотография спадахме всъщност?

Сълзи… Колко години са изминали оттогава, колко хора, лица, вероломства бяха оставени зад гърба ни? Кои врати се бяха отворили в правилния момент с правилните хора към правилния живот, кои врати, които всъщност би трябвало да се отворят, не се бяха отворили в онова време? При нашата неочаквана среща във Виена безсъмнено искахме да се доближим и до тези въпроси. След толкова години стоях срещу Жинет. Доколко ни се беше удало да се придвижим един към друг щяхме да разберем с времето. Градът, в който се срещнахме или се видяхме „лице в лице“, изглеждаше „подходящ“ град, за да започне разказът за дългото пътуване към смъртта, който исках да напиша един ден. Разказът положително можеше да тръгне от този град, особено като се имаше предвид, че тук Несим бе изгубил своята мечта, въпреки онази страна, която искал да намери, да „съгради“ и въпреки всичките си надежди… Градът беше правилният град, да, изглеждаше като правилния град. Ала ние, в кое време от разказа, на кое място се намирахме в тази „правилност“? С други думи: дали в онова време бяхме на „правилно“ място? Дали един ден щяхме да изгубим вяра във времето, което бяхме избрали за тази среща, донякъде форсирайки обстоятелствата? Ако мислехме за миговете и още повече за хората, които искахме да поверим един на друг, трябваше да се подготвим за всичко. Но да се върнем на поезията на тези мигове… И тя вероятно щеше да бъде само на наше разположение… И тя, въпреки думите, намерени след толкова усилия, по-скоро борба, щеше да се възприема от другите под влияние на другата й история винаги по различен начин и с други асоциации. Да, дори тук, на място, където глухотата бе „доловима“, бяхме направили една крачка към своите самоти…

Жинет каза: „Ще пийнеш ли кафе? Аз ще изпия едно“. И без да изчака отговора ми, поръча за двама ни. В този момент забелязах, че гласът й се беше променил, докато говореше на френски. Беше чист, правилен френски, и все пак вече не като на французойка. Попитах: „Да не закъсняваме? Може би някой те чака“. Какво целях с тези думи? Да не би да исках да науча нещо повече за живота й или по някакъв начин да се афиширам пред нея? Тя отговори само: „Казах ти, че съм сама тук. Пък и ти си малко по-зрял и имаш вид на човек, който заслужава да му подариш няколко часа“. Ето че можех да отида малко по-далеч. Затова казах бързо: „Бракът ти сигурно е съвършен, щом година и половина живееш в чужбина отделно от съпруга си“. Ироничната нотка в думите ми бе посрещната с физиономия, която издаваше, че не зная някои факти. В този момент на масата ни се разля мълчание, едно от тези добре познати дълбоки мълчания. Прекъсна го едва келнерът, който донесе кафето. Двамата явно се познаваха. Келнерът подхвърли някаква шега, докато сервираше кафето, и тутакси получи отговор. Смехът им показа, че поантата е попаднала в целта. Само че разговорът се водеше на непознат за мен език, с който от години нямах никакви допирни точки, така че се задоволих с „гледане“…

След като келнерът си тръгна, тя каза, без да вдигне поглед от чашата, с полуусмивка, но и с тъжен глас: „Право да си кажа, сама организирах тази научна командировка. Имам нелоши връзки в университета. Всъщност избягах, в истинския смисъл на думата избягах. Трябваше да се заровя още по-дълбоко в професията си, която много обичам. Не ме попита какво правя, каква е професията ми… Аз съм психиатър… Специалността ми са случаите на аутизъм“.

Сега най-сетне ме погледна. Усмивката й съдържаше и въпроса дали знаех много важен детайл относно дългия разказ, който възнамерявах да напиша. Бяхме достигнали мълчалив, многозначителен миг. Беше малко като поезията на прехода, където в един и същи миг човек е затрупан с различни картини и асоциации в различни времена относно различни „съчинения“. Не исках да скрия, че съм силно впечатлен. Определени спомени и тайни конфронтации, придаващи значение на тези спомени, карат хората волю-неволю непрестанно да чуват гласове, от които не могат да се избавят. Енрико Вайцман не беше могъл да забрави тези детайли от миналото или да ги пропусне в разказа си, а Жинет не беше могла да не чуе потъналите в душата й гласове… „Ех, ако вуйчо ти, братът на майка ти беше доживял до наши дни“, казах в отговор. Въпреки цялата ми неувереност ми се искаше да се докосна още веднъж до тъмния свят на паметта. Тя разбра и забеляза, че не можех да отида още по-нататък. Щом видя, че бях установил правилната връзка, поиска да даде израз на радостта си, че въпреки всички промени и липси отново виждаше детето, което преди много години бе извеждала по улиците на съвсем друг град и по-късно бе напуснала принудително. Само че детето — кой беше то, къде беше, в кои детайли се беше изгубило в това време, заради какво чувство? Възможните отговори на тези въпроси — ако се замислим за значението на изминалото време — не бяха толкова важни, най-малкото за това изминало време. И детето естествено не беше умряло. Както и младата девойка, която се беше опитала да разбере живота и за да го разбере по-добре, не се беше побояла да се опари. Естествено, че детето имаше право за своите тревоги, страхове, затваряния в себе си, както и младата девойка, която се изгуби в онази „мръсотия“. Ала в онзи миг… Ала в онзи миг възприемането на заедността, която бе отвъд всички граници, възможности или реалности, вероятно беше по-важно от всички очаквани чувства. За пореден път времето бе заличено. Уви, това е нещо, което четящите или пишещите под влияние на читателите изпитаха в по-малка степен, отколкото го изпитаха участниците в изживяното… Жинет пак беше хванала ръцете ми… Това бе достатъчно. Не бяха нужни нито една дума, нито нов въпрос. Всичко беше в нас, на онова място, до което можехме да стигнем в този миг… Мълчанието дойде след това… Мястото, на което ни отведоха асоциациите, асоциациите в мен, беше далечно място с чужд език и затова чужд емоционален свят, който трябваше да се опитам да разбера… По лицето на Жинет открих следите на дълбока, много дълбока болка. В този момент тя каза: „Синът ми загина преди две години. Докато отбиваше военната си служба… Заедно с двама свои другари, при вражеско нападение… По странен начин го усетихме преди това. Абсурдно е да се умре така. Нито за миг не беше вярвал във войната, винаги беше против нея. По време на мирни демонстрации не се боеше да заеме място в първите редици. На сбогуване ме притисна в прегръдките си и каза: «Ех, защо не можехме да се обичаме и разбираме повече». Възможно е да е свързвал тези думи с нас двамата, както и да е имал предвид, че двамата сме били принудени да се борим… Извиних му се. Извиних се, задето, от една страна, не го бях разбирала достатъчно, а от друга — задето го бях родила за война, в която не вярваше. Но какво можех да направя? Не мога да ти опиша разкаянието, което изпитвах в онзи момент. Докато помагам и предлагам подкрепа на други, които ме молят да ги спечеля за живота, докато съм готова да работя ден и нощ в името на своята професия, в името на достойнството на живота, изоставих хората, които са ми най-близки, с техните тревоги и тяхната самота. Защо? Дори не ми се мисли за това, сега правя всичко, за да избегна този въпрос. Но не мога да се преборя с лошите сънища, кошмарите си… Знаеш ли колко тежки са случаите на аутизъм? Тези болни не са в състояние да приемат промените. Затова с цялото си същество се вкопчват в теб. Някак си не можеш да ги пуснеш; дори да искаш, не можеш да ги пуснеш… В онези моменти трябва да забравиш себе си и всичко, което искаш да направиш. Така действах години наред и парадирах с успехите си в избраната професионална насока. В списания излязоха няколко статии за работата ми. Да, целта ми беше да спечеля тези хора обратно за живота. Да спечеля тези хора обратно за живота… Дали този живот заслужава всички тези усилия? Дали тези хора не са същевременно и наша съвест, аспект от нашия свят, който не искаме да виждаме и затова се опитваме да променим? Може би сега ти минават точно такива мисли. Повярвай ми, и аз си задавах подобни въпроси. Но по време на лечението, в онази борба волята да се бориш докрай изтласква всички тези въпроси. Тогава не чувстваш такива въпроси, не си спомняш за тях. Убеден си, че преди всичко водиш тази борба със себе си, срещу себе си. В този момент се вкопчваш още по-здраво в миналото си, в изживените дни, в бъдещето си, във всички надежди, които са те превърнали в теб самия и те носят нанякъде. Това е друг вид бягство, което не искаш да признаеш дори пред себе си, и такава борба със сигурност произтича от болка за хората, които не си успял да намериш, да достигнеш. Може би искаш и да демонстрираш нещо, да докажеш нещо на някого, с когото не си успял да се обясниш… Както виждаш, няма как да не се анализирам. Но все още не зная какъв смисъл имат в края на краищата всички тези въпроси, тези разпити, каква полза са донесли до днес. Каквото зная, е, че в нашата професия човек първо трябва да се научи да гледа на себе си като на «случай», а още по-важно: да не забравя, че по всяко време може да изпадне в положение да моли за помощ…

Така е… Години наред бях в епицентъра на тази борба, живеех за тази борба. И допуснах грешката, че не бях достатъчно близо до най-любимите си същества. От хората, на които можах да помогна, пожънах благодарности за работата си, а още по-важно: постигнах успехи, които обаче неминуемо губят стойността си с течение на времето, докато аз очевидно се отдалечавах съвсем бавно от онези, на които бях дала живот…

Но да се върнем на дъщеря ми… След този смъртен случай или по-точно: след тази смърт в семейството ни тя се отдаде изцяло на религията, премести се в Йерусалим и се омъжи за ортодоксален евреин. Острига косата си, сложи перука и започна друг, съвсем друг живот. Понякога, но само понякога се обажда по телефона. Вече почти нямаме какво да си кажем. Междувременно сме се отчуждили една от друга, като хора от различни светове. От време на време осъзнавам всичко това и си мисля, че някой ме наказва. Може би това е примитивна гледна точка. Примитивна гледна точка, която за пореден път твърде много фокусира вниманието върху мен… В края на краищата тази промяна на убежденията в днешно време я има и в други страни. Но след като се запознах с Енрико, проумях, че не трябва да вярваш в никаква религия и че не е необходима религия, за да живееш, да познаеш себе си. Положих усилия да възпитам и децата си според този светоглед. Има един свят, в който вярвам. Но сега… Сега толкова много от живота ми се стопи… Затова съм тук, момчето ми. Затова съм тук, заради твоето съчинение. В този град съм, понеже не се съмнявам, че той е полезен за нашето съчинение… Понякога ми се обаждат пациенти. Разговаряме… Само че какво да кажа за онези, които не се обаждат, не могат да се обадят?“, това разказа тя, опита се да разкаже за себе си.

Съжалявах, даже се срамувах, че я бях накарал да каже всичко това. Сякаш бях навлязъл непозволено някъде. Опитах се да отклоня поглед… Предположих, че тя усеща какво усещам аз… Навярно затова каза: „Не се сърди на себе си. И бездруго щях да кажа всичко това. Иначе разказът, който ще напишеш някой ден, би останал непълен. Ще ми тежи на душата, ако за в бъдеще изчезна и не можеш да ме намериш“. И се усмихна. За пореден път забелязах колко хубава беше, когато се усмихваше. Още чувах думите на Берти, че Жинет толкова добре се научила да изглежда според желанията на другите… Спогледахме се мълчаливо, с усмивка. После аз отново извърнах очи, наведох глава напред и си казах въпреки старите фотографии, които Берти ми беше втълпил: „Не, това не е игра… В тази усмивка има нещо истинско, непресторено, което тече към мен“.

После Жинет продължи разказа си: „В живота си имам още една дълбока болка, която не мога да споделя с никого… Чувствам се сама и изоставена с преживяното. Не познах истинска майчина обич и не можах да дам майчина обич на децата си. Тогава какво всъщност ни обвързва с този свят?… Кои сме ние?… Кой път всъщност би трябвало да следваме?“. Аз казах: „Припомняш ми незабравим епизод от незабравим филм. Действието се развива в Мексико. Жената, чието име същевременно е и заглавието на филма, е донесла букет цветя на любовника си, който живее в голямо имение. Страстно обичаният от нея мъж е женен и се чувства неизразимо самотен. Както виждаш, връзката е трагична. Жена му знае всичко и също усеща, че от определен момент нататък мъжът й се е отчуждил от нея, въпреки това не желае да повярва, че връзката е приключила. Мъжът се опитва да обясни на жена си защо на чисто емоционално ниво се е дистанцирал толкова от нейната дълбока обич, нейната страст. Има любовница. Любовница, която дели с него малкия си свят, градината си, а това води дотам, че другите смятат връзката им за незаконна… Виждаме как любовницата заедно с няколко приятелки пее стара мексиканска народна песен под перголата на въпросната градина, която видяна отвън, изглежда като райско кътче, с прекрасни цветя и дървета. Има времена, в които раят се изживява като ад… Погледите пробуждат у героите различни чувства, страхове, оскърбления. По-късно мъжът казва: «Жена ми уби нашето дете». Жена ми уби нашето дете… Какво е било това дете, дете от кой свят? За жената това са били картини на потрес, който не може да се възпроизведе. Тя е видяла действителността на страстно обичания мъж, видяла е как от рая възниква ад. След това е попитала: «И така, кои сме ние и как да постъпим?». А мъжът е отговорил: «Трябва да се научим да вървим безмълвно напред по пътя си, с нашите мечти, поражения и загуби, без да се опитваме да разберем». С тези няколко прости думи той навярно е описал тези животи, на които отдаваме толкова голямо значение, които не можем да забравим и с които въпреки всички сбогувания не можем да се разделим…“.

Жинет отвърна: „Да, и аз направих всичко, което ми позволяваха способностите, всичко според думите на мъжа. Та нали рано или късно всеки, който изпитва потребност да си задава въпроси, да си задава сериозни въпроси, се озовава на този път. В това отношение огледалата са великодушни, те само отразяват това, което им показваме. Също като другите хора, с които се решаваме да живеем заедно“. Казаното от нея сякаш съдържаше скрит призив…

Всъщност и това била игра

Да рискуваш, въпреки всички опасности да задаваш въпроси на огледалата или на себе си… В този момент се сетих какво бе казала в друго време друга жена, успяла да се спаси от концлагерите. Тя живееше във Виена. Беше се омъжила и имаше деца и внуци. Викаха я в различни градове по света, където разказваше преживелиците си, доколкото можеше да ги разкаже. И тя се беше научила да живее без Бог. Познаваше варшавското гето, своето гето с всички лишения, страхове и безизходици. Още като малка беше опознала всички мъки в Аушвиц, от началото до последните дни на войната… Поприказвахме си… Някои картини от онези дни ми описа така, както се разказва отдавна отминала история. Когато я спасили, както си спомняла или предполагала, била петнайсетгодишна. Имала тиф и тежала само трийсет и шест кила. За последните седмици там си спомняла само смътно. Тогава и майка й била тежко болна. Трябвало да я преместят в болничното отделение. Отговорниците й казали, че и тя може да иде с нея. В такъв случай е нормално и неотменимо дъщерята да изпълни своя синовен дълг и да не остави майка си сама. Но това вече били ценностите на друг, изгубен свят. Тя заявила пред всички, които й предложили това, че никъде няма да отиде, че не иска да отиде и с пълно съзнание изпратила майка си сама по пътя към смъртта. Тъй като това била игра, още преди това играна с много нейни другарки по съдба. Отвеждали тежко болните заедно с децата им и после ги убивали масово в газовите камери. Тя не се съгласила да участва в тази игра. Тогава всеки търсел начин да спечели нов ден, още един ден… Погледнах жената в очите. Изразяваха по-малко разкаяние, по-скоро мъка, че вижда други мъртви на други места в други страни… Отново обаче се запитах защо след толкова години още си спомняше за този епизод от своята история, защо намираше за необходимо да го разказва…

После я попитах какво е искала най-вече да вземе със себе си, когато я откарали на „мястото“. Тя каза: „Взех дневника си. Само дневника си… Но няколко дни след пристигането ни в Аушвиц ми го прибраха. Тогава май се научих най-интензивно да губя. Бях едва единайсетгодишна“.

Донякъде и заради такива истории човек смята за нужно да си задава въпроси… Ала когато се опитах да разкажа тази история на Жинет, същевременно се сетих за малката тайна, която ни беше издал Берти. Ето че редът й беше дошъл, не можах да се въздържа и попитах за нея. „Дай да поговорим и за твоите дневници“, казах. Тя каза: „Няколко дни след като пристигнах в Израел, ги унищожих всичките. Исках да започна нов живот. Стигаха ми паметта и кошмарите“. Казах, че не й вярвам. Тя се усмихна и каза само: „Откачалник такъв! Хайде довечера да излезем и да пийнем някъде вино! И двамата май имаме нужда от това“.

„Имам време… Ще видиш, че алкохолът ще те отпусне още повече. Може да ми разкажеш нещичко за Енрико, Анджела и Арман… Струва ми се, че има още някои фрагментарни спомени, които още не са намерили мястото си. Фрагментарни и незначителни за мнозина спомени, които обаче най-вече затова може би имат значение за нас…“, казах на това място. „Фрагментарни и донякъде незначителни… Нима животът не е точно такъв?“, залови се тя за моите думи. Да, фрагментарен и донякъде незначителен… Онази вечер беше последната ни вечер по този път. Разказът не позволяваше да се срещнем още веднъж. Целият живот е фрагментарен и донякъде незначителен. Фрагментарен и донякъде незначителен… Онази вечер… Онази вечер ми се искаше да й разкажа за тази жена…

Всички картини се наслагват

В онази сутрин мосю Жак стана в обичайния час, не по-рано и не по-късно, та — както много дни преди това — да започне нов ден. Погледна стария си часовник, който заради друго тайно място, което си заслужаваше да бъде съхранено, се намираше на нощното шкафче до чашата, в която държеше изкуственото си чене. Беше шест и половина. Шест и половина… Точно както в отминалите, изнизалите се дни, месеци, години… Шест и половина… Животът следваше собствения си ход, нямаше смущаваща промяна, за която да се тревожи. Нямаше смущаваща промяна, за която да се тревожи. Въпреки спомените за нощта, въпреки сънищата и виковете на гласовете, които не се отдалечаваха от душата му, всичко беше наред и с други думи: така, както подобаваше на неговата нова и по всяка вероятност последна житейска фаза. Би могъл да се опита да разкаже за тези чувства и картини, за това, което пробуждаха гласовете, за да може да види още по-добре своето място сред близките си в новия си ден. Положително беше възможно да разкаже, да събере кураж, за да разкаже… Не беше толкова лесно да разкрие сърцето си, да намери благосклонни слушатели, да изживее контакт, истински контакт…

Разгледа стаята си, гардероба, в който бяха дрехите му, всяка обременена с различен спомен, статуетката на гола жена на тоалетката, фотографиите, бандажът му за херния, който лежеше на креслото, но най-вече лявата половина на леглото, сега неизменно празна. Седна на леглото. Като забеляза, че още е с кипа на главата, си каза: „Снощи пак съм заспал по време на молитвата… Остарявам, полека-лека наистина остарявам“. Каза го на висок глас, сякаш говореше с някого другиго, сякаш искаше да се разбере с някого. Всъщност искаше да чуе гласа на този друг човек. Знаеше обаче, че не чува и никога вече няма да чуе този глас в дома, където живееше, където се беше „оттеглил“… Самотата бе цената за дълъг живот, дълго пребиваване на тази земя. Тъй като сега беше далеч не само от близките си, но и от определени чувства, от живота…

Между завесите проблясваха първите лъчи на ясен, слънчев ден. Първите лъчи на ясен, слънчев ден… Годините поне го бяха научили да усеща деня по първите лъчи. Освен това беше краят на май. Времето се оправяше. Като се замисли за това, мъничко се зарадва. Беше малка, стара, все още неизгубена радост. Времето се оправяше… Това означаваше, че болките му щяха да отслабнат, нищо нямаше да пречи на утринните му разходки, а вечер можеше да седи на балкона, докато се стъмни. Отоплението вече се пускаше само в определени часове. Затова нощем беше малко хладно. Но той и бездруго си лягаше преди всички други. Нощем, когато му се налагаше да става по малка нужда, обличаше халата, купен навремето в Лондон. Е, халатът беше прокъсан на доста места, но той държеше да си го носи. Само в нощите, когато вземаше вана, се боеше да не настине. Можеха да се намерят други, нови решения. Например никой не му пречеше да се къпе денем, когато беше по-топло. Само че той не можеше току-така да промени вкоренените си навици. От години беше предвидил четвъртък вечер за ваната. Освен това беше намерил начин да предотвратява опасността от настинка. Малка електрическа печка отопляваше достатъчно добре банята. Тази предпазна мярка оставаше в сила и през летните месеци. „Maz vale sudar ke samudar“ — „По-добре да се потиш, отколкото да кихаш.“ Никога не забравяше този принцип, научен преди много години от майка му. Като малък го къпеха заедно с брат му в голяма вана в къщата им в Халъджъоглу. Часове преди това помещението беше загрято с голям мангал. Онзи дом беше много по-топъл от дома, в който живееше сега, последния му дом. Много неща бяха вече по-лесни. Сега имаше централно парно отопление, газови бойлери, електрически печки. Колко далеч бяха времената, в които винаги по това време, в шест и половина, ставаше преди другите и палеше печките. Тогава беше вече възрастен, имаше семейство… Живееха в апартамент в Асмалъмесджит. Ставаха по-малко, непрестанно по-малко, но все още бяха заедно… „По същия път“ щяха да се преместят в апартамент в квартал Харбийе. По същия път, ставайки все по-малко… Но въпреки че ставаха по-малко, въпреки всички смъртни случаи, гледаха да са заедно, да укрепват сплотеността си… Във всички тези домове, в които се беше грижил за семейството, беше ставал пръв и беше правил всичко възможно, за да затопли стаите. За него това беше бащин дълг. Бащин дълг… Когато семейството се събуждаше, всекидневната беше горе-долу затоплена. В много зимни дни, в сняг използваше и така наречената „печка на Аладин“, за да обърне ледения въздух и да позагрее задните стаи. Къде ли беше сега тази печка? Сети се, че за последно я беше видял у Берти. Сега би могла да се върне тук за спомен от старите, отдавна отминали дни… В паметта му тази печка живееше като човек от семейството заедно с няколко изгубени неща, които му се искаше пак да докосне. Като човек от семейството, когото искаше да докосне, да види, с когото искаше отново да поговори. Тогава още никой не се беше изгубил далеч-далеч оттук. Мадам Роза беше жива. Джери не беше в Америка. Берти не се беше свил в черупката си. Киркор и родителите му бяха наблизо. Лилика все още се опитваше да разбере света, в който живееше. И насън не би му хрумнало какво щеше да се случи с Несим, къде щеше да се намира един ден. За сметка на това Олга беше „там“, изглеждаше, че винаги ще остане „там“. „Там“… Заради живот, в който беше вярвала, който бе държала да изживее, да сподели с него, по-точно да преоткрие… Тази вяра беше вярата на Олга; тази вяра беше превърнала Олга в Олга… Колко далеч бяха сега тези картини, с какво съжаление се обръщаше сега към тях… Сега трябваше да разкаже сам на себе си за страданието на непълните, прекъснатите нощи, което трябваше да носи посвоему. А пък във всяка от тези нощи се спотайваха различни дълги разкази, които някой непременно трябваше да узнае. Но как да намери още веднъж слушател в дните на самота? Всеки умираше толкова бавно, колкото заслужаваше, оставяйки някъде своите мечти, своите надежди, отложените срещи. Не си беше представял, че един ден ще бъде така отпаднал, толкова ограничен. А навремето действително си беше получил пая от радости, от недостатъчното за него, малкото щастие, както и от страдание. Може би затова не искаше да бъде неблагодарен на онези дни. Имаше обаче друг въпрос, на който не намираше отговор. Имаше друго място, на което не намираше отговор или до което не можеше да стигне, въпреки цялото изминало оттогава време… Какви дни бяха „онези дни“? Напоследък размишляваше по-често какво му беше останало от този живот. Тъй като сега дните бяха дълги. Дните бяха дълги… Отдавна беше изгубил своите зрители, своите актьори, своите спътници, които бяха придавали различни изражения на човека, когото искаше да олицетворява… Дори момчето, което някога го беше слушало внимателно, тъй като искаше да напише дълъг, много дълъг разказ, беше отишло някъде, в друг разказ… Никой не слушаше другите докрай. Никой не носеше другите докрай…

С тези мисли и лека усмивка стана от леглото. С лека усмивка… За да съумее да носи още веднъж себе си и живота си… Трябваше да започне деня с тоалетната. Тъй като червата му бяха станали лениви, беше привикнал, ставайки нощем, да взема слабително. Тъй като и бездруго си имаше място, ред, час за всичко. Имаше си място, ред, час за всичко… Тези правила беше спазвал цял живот. Както бе живял в миналото, така щеше и да продължи да живее. Да се избръсне, сякаш щеше да излиза, беше втората стъпка от неизменния сутрешен ритуал. На радостта от този малък ритуал се опита да се наслади по познатия метод с пяна за бръснене, четка и бръснач. Детайлите се променяха, миризмите и цветовете естествено се променяха. „Методът“ обаче си оставаше същият, както преди. След това напръскваше лицето си с няколко капки лавандулова вода. Малко лавандулова вода… Това ухание никога не се променяше. Никога не беше заменял лавандуловата вода с друго. От различните си пътувания в чужбина Берти му беше носил всякакви лосиони. Повечето от тези лосиони ухаеха много хубаво, но след като ги изпробваше няколко пъти, отново се връщаше към своята лавандулова вода. Когато втри тоалетната вода в лицето си, внезапно се сети за „онези песни“, които си беше тананикал преди много години, докато се бръснеше. Преди колко години беше? Не можеше да си спомни. Спомняше си само, че след смъртта на майка си вече не беше пял „онези песни“. На какво се дължеше това онемяване? Дали несъзнателно беше пял тези песни най-вече за майка си, която години наред бе живяла под слънцето със слепи очи? И майка му също като него беше от ранобудниците в този дом. След като се събудеше, не излизаше от стаята си, но ставаше от леглото и тихо сядаше в креслото си. Всеки смяташе, че още спи. Ала действителността и в тези моменти бе по-различна, отколкото си мислеха другите. В такива моменти майка му живееше с неизразими, несподелими чувства. Тогава просто бе затворила очи, мислеше и се опитваше да си припомня… В какви багри пламваше Златният рог на залез-слънце? Какви бяха онези килими? Какви бяха навремето дрехите, бельото, женствеността й?… Да, в онези часове майка му просто затваряше очи, в един от новите дни се опитваше да си припомни дните, които се събуждаха за нова светлина. Той знаеше това. Това бе една от тайните, които иначе не издаваха на никого. Песните, които беше пял за майка си, бяха от отминало време. Наследство от времето на канто от квартал Шехзадебашъ, песни, преминавали от ухо на ухо, от език на език… Дали наистина беше пял тези песни за майка си? Банята беше близо до стаята й. Хубаво беше след години да си спомни за тези моменти. В края на краищата борбата за себепознание, за по-добро себепознание беше дълга и никога нямаше да свърши. Борбата за себепознание щеше да продължи „до сетния миг“… Защо обаче си спомняше сега за това, по силата на кое неизкоренимо чувство? Преди две нощи беше сънувал майка си. Беше заедно с баща му и много шик, много красива с бялата си рокля и бялата шапка с периферия. Като че ли се канеха да отидат на гости. С усмивка минаха покрай него. Майка му каза със сърдечния си глас: „Komo estas Cakito? Deke no viyenes a vermos? No te eskarinyates ayinda de mozotros?“ — „Как си, мой малък Жак? Защо не ни посещаваш? Още ли не копнееш за нас?“. Баща му го погледна усмихнат. Бяха много млади. Както в хубавите дни, както в дните, когато бяха „хубави“… Още веднъж го полазиха тръпки. Тръпки или желанието да се вкопчи някъде с все сила, с ръце и крака, да се залови здраво с цялото си тяло… Не че не знаеше: хората на неговата възраст не бяха неуязвими срещу подобни сънища. Такива сценарии често се срещаха под различна форма в различни романи. С други думи: ако се вземеше под внимание какво беше „виждал“ в самотата и при нощните си събуждания, не беше толкова трудно да се намери обяснение за това, че в ума му изведнъж възникваха такива картини. Освен това от няколко години се чувстваше и готов за „онзи момент“. И все пак предпочиташе да се дистанцира от онова чувство, от тази възможност, която коварно бе разнесла тези тръпки по цялото му тяло, казвайки си: „Това е само сън… Май снощи съм попреял“. И се опита да се отдаде по-осезателно на малките мигове от оставащите му дни. Замисли се дали да не изпее една от тези песни сам, респективно за себе си. Още веднъж пред огледалото… Опита се да си припомни… Ала думите се инатяха, мелодията се инатеше, „песента от онова време“ се инатеше и искаше да остане на друго място, на друго напуснато, изоставено място. Сякаш всички песни се смесваха и се връщаха при една-единствена песен. Това беше песента на забравата, забравата. Песента на забравата, забравата… Отказа се. Междувременно беше свикнал с невъзможността да си спомня… Беше свикнал с невъзможността да си спомня и с неспособността да назовава отношенията между предмети, чувства и дребни вълнения в душата си с разполагаемите му думи. Без да се ядосва на себе си, в крайна сметка се отказа. Иначе не би бил в състояние да живее с ограниченията си. Беше се научил да вмества действителността си с нейната естественост, с нейната безпомощност и безнадеждност в живота си. „Я да видим какво още забравяме“, помисли си и се усмихна. Донякъде се гордееше със себе си, без да може да го каже на никого. Тъй като способността да мисли все пак показваше, че не бе прекъснал напълно връзката с живота си. Някои думи вероятно му убягваха, някои песни вероятно никога нямаше да се върнат при него. Но все още не бе изгубил разсъдъка си, все още не го беше изгубил напълно. Например можеше да чете книги. Можеше да се гневи на телевизионните новини, можеше да се смее на реалността в телевизионните сериали, можеше да прави необходимите сметки и да балансира домакинския си бюджет. Даже му доставяше удоволствие да се наблюдава в делника. Когато казваше: Я да видим какво още забравяме, навярно искаше да каже и: Я да погледнем какво още губим, накъде се отдалечаваме. Изхождайки от този въпрос, можеше да погледне човека, който беше, когото трябваше да търпи, от друг ъгъл. Тази гледна точка предоставяше обилен материал за дългия спектакъл на самотата. Накрая се получаваше дълъг спектакъл, като се вземеха предвид прекараните насаме дни. Не беше ясно кога свършваше този спектакъл, понеже той беше всеки, всичко в него. Беше авторът на спектакъла, режисьорът, актьорът и зрителят. Олицетворяваше предметите, цветовете, сценографията, забравените, изгубените реплики и падащата един ден завеса.

С тези мисли и „мъдруването“ бавно се приближи пак към спалнята, като се стараеше наново да осъзнае крачките си. Съблече пижамата и сложи бандажа за херния. Преди няколко години се беше подложил на операция, смятайки, че ще може да се избави окончателно от търпените дълго време болки. След две години обаче хернията се появи от другата страна. За нова операция беше вече късно. Щеше да се справи без нея. В края на краищата заболяването беше фамилно. Баща му и Несим също бяха страдали от него. Освен това двамата се бяха справили с проблема при други обстоятелства.

След това облече ризата и панталоните. Старателно върза вратовръзката си. Обущата сложи с помощта на още една използвана от години вещ — обувалката, която миеше и лъскаше. Точно както правеше, когато ходеше в „дюкяна“… Накрая облече жилетката си и бавно я закопча. Беше, така да се каже, готов за деня. Огледа се още веднъж. Панталоните и жилетката му бяха станали широки. Беше отслабнал и се беше посмалил. Дрехите му обаче действително се бяха запазили добре за това дълго време. „Е, все пак си е английска стока…“, помисли си. Спомни си за Лондон, за италианския ресторант до Марбъл Арч и за блясъка на големите магазини. У други хора беше оставил хубави, но същевременно множество фрагментарни спомени… Например някои времена не беше прекарал с онези, с които бе искал. При спомена за това го обзе тъга, която му беше трудно да прогони. Но станалото — станало и минало-заминало. А каквото не беше станало, пак беше минало-заминало… Оставаше му само да се спасява в поддаващите се на разказване моменти на преживяното. За да върви по-нататък или да умира по-малко… Въпреки всички сънища… С познатите илюзии, към които човек е привикнал, които все повече му допадат…

С тези чувства се приближи към балкона. Първо дръпна дебелите завеси и тюлените пердета, после отвори вратата и решетката. С други думи: бавно махна всички обвивки, които в мрака на нощта го предпазваха от погледи и заплахи. Излезе. Не беше сгрешил. Настъпваше ясен, слънчев ден. А птичето чуруликане оповестяваше, че денят е започнал и за други. Заслуша се в чуруликането. Стоеше и слушаше… Поне тези гласове, тези привични гласове не се бяха променили. „Време е да ида на острова“, помисли си. Време да иде на острова, да се разходи там, в квартал Маден, по мостика. Беше изкарал благополучно още една зима. Берти навярно вече оправяше градината. Цветята, подправките, дърветата имаха нужда от грижа, чакаха обич. Навремето той сам вършеше тази работа. Щом дойдеше април, щом слънцето започнеше да затопля както трябва къщите, стаите и градините, винаги отиваше една събота сам в къщата и заедно с нает градинар подготвяше градината за лятото. Да, да се грижиш за цветята беше толкова хубаво, както да се грижиш за любим човек. Освен това за тези, които искаха или можеха да видят, тази обич се отплащаше. Цветята и дърветата бяха по-верни и по-щедри отколкото мнозина. Теменужките например даваха на онези, които се грижеха както трябва за тях, багри, които други цветя нямаха; мирабилисът ухаеше прекрасно нощем, босилекът обогатяваше някоя и друга закуска с деликатния си вкус… Липата също издаваше сладък аромат… Аромат, който никой не забравяше… Сливата почти всяка година даваше богата реколта… Почти всяка година. Въпреки че както другите овошки трябваше да дава реколта на две години… Почти всяка година… Така си спомняше, така поне искаше да съхрани в паметта си това дърво след толкова дълго време. Това дърво имаше малки, жълти, много вкусни сливи. Малки, жълти сливи, които подхождаха на морската лястовица…

Да, Берти сигурно е оправил градината. Но дори да не я е оправил… Ако не я беше оправил, би трябвало да се прояви разбиране към тази незаинтересованост. След всичко, което бе преживял, от него не можеше да се изисква още повече заинтересованост. Нещастните случаи, от една страна, ги бяха отчуждили, а от друга — сближили. Само че Берти вероятно изобщо не знаеше това. Берти не беше наясно с новото си чувство. И бездруго не беше толкова важно дали беше наясно с него. Отдавна вече бяха изгубили силата за ново начало или за смяна на някои чувства. Отдавна вече бяха изгубили силата за ново начало или надеждата за ново чувство. Също както бяха изгубили силата да се грижат за градината както преди… Сега можеше да се грижи за градината само отдалеч, като гост. Като гост да си припомни, да се опита безмълвно да усети аромата на цветята и плодовете… Въпреки бурените, избуяли околовръст… Ето че хладен ветрец облъхна лицето му. Каза си: „Да не вземем сега на финала да се разболеем, че бая трудно ще се изправим пак на крака“. Гласът, който чу, беше собственият му глас, още веднъж гласът на неговата самота, неговите страхове… Денят едва започваше… Прибра се. Балконската врата остави отворена. Стаята трябваше да се проветри. Леглото и бездруго оставяше „в изправен вид“, но незастлано с кувертюра, за да изчезнат тежестта и миризмата на нощта. Не пропускаше обаче да затвори плътно вратата, когато отиваше във всекидневната за сутрешната молитва. Не биваше да влезе студ. В салона първо дръпна завесите. Настани се в креслото, където винаги седеше и гледаше навън. Улицата беше на практика безлюдна. С изключение на двама-трима домоуправители, които пазаруваха вместо живущите, и двама-трима ученици, не се виждаше жива душа. Освен тях имаше и неколцина ранобудници, които с бързи крачки се бяха устремили към целта си, за да я достигнат навреме… Това бяха „неговите“ ранобудници. Гледайки всяка сутрин по едно и също време от един и същ прозорец към улицата, бе създал връзка между ранобудниците, известна само на него. Всички те имаха свой живот, свои малки истории, по-точно съдби… Всъщност не ги познаваше, никога не беше говорил с тях и никога нямаше да говори с тях. Затова тези разкази просъществуваха в собствената си недосегаемост… По това време на тази улица три жени и двама мъже се бяха насочили към различни, но определени цели. Една от жените беше банкова чиновничка, другата — медицинска сестра. Третата работеше като секретарка и в счетоводството при еврейски вносител. Единият от мъжете имаше магазин за сребро в големия базар. Беше заможен и водеше живот без големи подеми и спадове, в който не виждаше нужда от големи промени и се наслаждаваше на дребните радости в края на седмицата. Беше женен и с леви политически убеждения. Другият мъж беше лекар в началото на кариерата си. Беше още ерген. Всъщност много би подхождал на една от младите жени, например на медицинската сестра. Само да се срещнеха… Ала за жалост всеки вървеше по своя път. Никой не идваше по едно и също време от едно и също място. Всеки идваше в определено, фиксирано време. Ако някой от тях закъснееше, не бе изключено това да го разтревожи. Той самият беше открай време ранобудник, но това му се удаваше само по време на трудовия му живот, когато ходеше в „дюкяна“…

След като видя всичките си ранобудници, редно беше да каже утринната си молитва. От години се молеше първо на староеврейски, после на шпаньолски. Еврейската част от молитвата никога не се променяше. Думите винаги бяха едни и същи. Така го изискваше обредът. Виж, шпаньолският текст носеше по-скоро атмосферата на разговор. Тогава виждаше своя Бог като силен покровител, на когото се доверяваше като на баща. Тук Бог му изглеждаше малко по-човешки, така да се каже, малко по-реален. Затова доверчиво измолваше от Него безболезнена смърт за себе си, щастие за Берти, Жулиет, Нора и Джери и мир за страната Израел и целия свят. Хората все пак да осъзнаят откъде идват и какво е тяхното истинско призвание, за да спрат цялата тази жестокост и убийствата. После благодареше на своя закрилник, задето го беше опазил от концлагерите. Та нали и той като по-големия си брат би могъл тогава да живее във Франция. Но „Божия промисъл“ беше пожелал да бъде в Истанбул. За това трябваше да е вечно благодарен. Беше видял онези дни на смърт, а също и настоящето. Затова искаше да направи всичко по силите си, за да оцени по достойнство „отпуснатите“ му дни. Молеше се близките му да живеят в мир в рая, собствената му душа да му бъде отнета леко. Тъй като Той бе същевременно Отец на милостта. Отец на милостта… В този момент забеляза, че бъркаше, по-точно не можеше да си припомни отделни думи. Започна още веднъж да формулира молбите си. Този път, когато спомена близките си в рая, гласът му прозвуча по-задушевно и по-дрезгаво. Имаше толкова много хора, които вече бяха „там“, за които копнееше. Като си помисли за тях, реши, че животът му е дотегнал, че е живял вече твърде дълго. Във всеки случай да направи преценката бе Божие право и той не искаше да съгреши, продължавайки да нищи темата. В края на молитвата се почувства много уморен, от една страна, защото бе умолявал всеотдайно, от дън сърце своя Бог, от друга — защото се беше наложило да търси някои думи. Остана на мястото си и си почина няколко минути със затворени очи.

Мозъкът му отново изтръпна от различни картини, които се преплитаха. Картини от далечното и близкото минало, които се смесваха… Веднага отвори очи, за да не се застоява на онези места. Не беше правилно да се откъсва толкова често от настоящето. Имаше ги нощите, имаше места, където и бездруго трябваше да ходи или да се връща нощем. Това би следвало да му стигне… След това бавно стана от мястото си, свали кипата, целуна я и я сложи до специалния сборник с утринни молитви, от който четеше в шабат. „Une place pour chaque chose et chaque chose a sa place“, каза си. Има място за всяко нещо и всяко нещо да си знае мястото… Това изречение беше научил от мосю Натан, учителя по математика, който в последния клас на „алианса“, в „cours superieur“ им беше държал първите проповеди за дисциплиниран живот. Училището на Alliance Israelite Universelle на малката улица „Язъджъ“ гледаше към морето. Тогава в дните с лодос[1] имаха допълнителни забавления. Тъй като задухаше ли вятърът, параходите не плаваха и мосю Натан, който живееше отсреща в Кузгунджук, не можеше да дойде в училище. Мосю Натан бе известен сред учениците със своята строгост и слабост към дисциплината. Да бъде дисциплиниран, за него бе стил на живот. Да живееш дисциплинирано, означаваше, че човек изпитваше дълбоко уважение към другите, но особено към себе си. Така че тук се криеше ключът за успеха, за истинския успех. Мосю Натан неуморно описваше на учениците си надълго и нашироко дисциплината и добродетелите на дисциплинирания човек, заради което се случваше да прекъсне урока. Понякога, ентусиазиран от дългите си лекции, неволно пускаше мощна пръдня и за да не се чуе, клатеше катедрата. След някое време им светна: люшкането на катедрата означаваше, че учителят им пърди. Силното скрибуцане на катедрата заглушаваше пръднята, но не пречеше на вонята да се разнесе из класната стая. Тогава мосю Натан ги караше да разтворят прозорците с думите: „Пфу! Пфу! Тук вони, та се не трае! Въздух!… Чист въздух!“, дори в мразовитата зима, и продължаваше да говори за спорт и за добродетелите на здравословния живот. Тези сцени следваха една подир друга в неизменен ред като фиксиран, дисциплиниран процес. С други думи: мосю Натан и в това отношение беше акуратен, дисциплиниран. Сцените бяха толкова предвидими, че седящият до прозореца Менахем, който носеше прякора „Menahem el de loz maloz eços“, Менахем Злодея, веднъж отвори прозореца още щом видя катедрата да се клати, без да изчака съответната команда за проветряване на класната стая. За „благодеянието“ и „смелостта“ си Менахем отнесе малко след това солиден комбик от страна на мосю Натан, който често се разхождаше между чиновете. Класът естествено отново избухна в смях. За да удължи забавлението, Менахем се направи на несправедливо наказан и каза: „Mais… mais je n’ai rien fait, Monsieur!“ — „Но… но, господине, абсолютно нищо не съм направил!“. А когато затвори прозореца с лека усмивка, мосю Натан нямаше какво да отговори на думите: „Une habitude, une simple habitude, Monsieur“ — „Навик, просто навик, господине“.

За всички дисциплинарни нарушения в училище държаха отговорен Менахем. От определен момент нататък всички бяха убедени, че заговорите и интригите винаги се кроят от него. Даже веднъж, когато той тъкмо отговаряше пред дисциплинарната комисия за скорошно провинение и стъклената врата на главния вход се строши при инцидент, един от присъстващите учители веднага каза: „Ох, Менахем, какви си ги надробил пак!“. Беше слух… Накрая Менахем им разказа случката… Какви времена бяха само…

В по-късните години опърничавото момче летеше от успех към успех в търговията и натрупа огромно състояние. Това бе възможно само за онзи, който при дадените условия правеше необичайни сделки в необичайно време. Името на момчето се появи първо във връзка с мащабна контрабанда на презервативи, а после с убийство. Какво се случи впоследствие — това никой не узна, никой не успя да разкрие докрай… След това се изгубиха нацяло от очи… Беше преди години, преди много години… Това бе едно от изреченията, които често-често можеше, трябваше да повтаря напоследък… А историята, че по дългия път е изгубил нацяло от очи някого, бе една от добре познатите му истории. Смяташе, че може да употребява тези изречения и истории, защото според него мнозина познаваха тяхното значение. Той обаче ги беше преживял, преживял принудително с редица загуби, копнежи и разочарования. Редица загуби, копнежи и разочарования… Може би чувството, че е неспособен да се изрази, както всъщност желае, също се дължеше на това „преживяно“… Никога вече не видя Менахем, не го срещна на никое от въпросните места. Дали момчето беше още живо? Дали след цялото това време момчето беше още момче? Кой знае… Всеки „порастваше“ по свой начин, като посвоему плащаше за това и обираше собствените си малки лаври; всеки остаряваше и в края на краищата се погребваше в своята тишина… Но право да си каже, колкото повече „порастваше“, толкова по-добре разбираше колко ценно е било напътствието на мосю Натан. „Une place pour chaque chose et chaque chose a sa place“… Това златно правило му беше помогнало много в търговията. Не можеше да го отрече. При все че в други времена при други аспекти от живота това правило бе пораждало съвсем други чувства, болки и угризения на съвестта. „Мястото“ невинаги биваше избрано правилно, респективно погрешно. Мястото невинаги беше правилно или нямаше възможности за избор, тъй като изборът на място му беше пречил да отиде другаде, да живее на други места и да извика за живот други места. Но такива бяха нещата, така беше живял, и туйто…

Съгласно правилото преди няколко години беше свикнал да слага масата за закуска още от вечерта. За това обаче не му бяха нужни особени усилия. Тъй като в крайна сметка на масата му имаше чаша и чиния с прибори и бяла салфетка. За закуска се задоволяваше с няколко филии препечен хляб, малко сладко и парче нискомаслено, безсолно сирене. Някои сутрини пиеше липов чай, друг път — чаша горещо мляко. Всичко беше вече дотолкова намалено и опростено… Забеляза го, когато свърши сладкото, което си бе приготвил от сушени кайсии. Трябваше да телефонира на Берти и да му поръча да купи рози. От пазара на цветя. В последните години бяха доста поскъпнали, но той вече не искаше да се лишава от дребните радости. Щеше да купи около едно кило, а едно кило сладко и бездруго щеше да му стигне за най-малко шест месеца. После идваше варенето, собственоръчното приготвяне. В края на краищата и това спадаше към дребните радости. Розите щяха да дойдат, той щеше да ги разопакова бавно и внимателно, да ги разстеле върху вестник, да ги почисти с ножица и съвсем бавно да свари розовите листенца. В жилището щеше да се разнесе великолепен аромат. Да, щеше да помоли Берти да му купи няколко рози. Сега им беше сезонът. Сега им беше сезонът… По-рано приготвяше сладкото заедно с мадам Роза. И тогава той чистеше розите. С жълта ножица марка „Дънлоп“, която беше купил в Англия. Тази ножица се беше запиляла някъде. В този сезон покрай дома им винаги минаваше слаб мургав мъж с кошница. Май се казваше Саломон. Саломон или… Не, не, Саломон се казваше търговецът на риба. Минаваше оттам само в петък сутрин и продаваше „ğaya“. Само в петъчните сутрини, рано. Защото така повеляваха обичаите… Тъй като храната трябваше да бъде приготвена, стъкмена до обед. В еврейските домове не се готвеше в края на седмицата. Ала тези обичаи бяха от друго време. Това беше минало… Само евреите отдаваха внимание на рибата, наречена „ğaya“, само евреите превръщаха яденето на тази риба в малък ритуал. Знаеха го и търговците на риба от „другата страна“, и Саломон. На турците „ğaya“ беше позната под името морска лястовица. С тази риба задължително вървяха жълти сливи. Жълти сливи… За желирания сладко-кисел сос… Саломон продаваше и сливи. Но те купуваха от него само рибата. Това не допадаше на Саломон. Тъй като печелеше добре от сливите, повече отколкото от рибата. Ето защо навъсено се опитваше да придума мадам Роза да направят сделка: „Esta vez la avramila esta para çuparse los dedos… Le dare un poko?“ — „Този път сливите ми са направо да си оближеш пръстите… Да ви дам ли няколко?“. Мадам Роза като на шега му отговаряше неизменно: „Mozotros no tenemos menester de tu avramila kazikçi! Ya tenemos en la ğuerta al karar ke no kerez!…“ — „Не ни трябват твоите сливи, спекулант такъв! В градината си имаме предостатъчно!…“. Саломон бързо кипваше от тези думи. Веднъж се ядоса дотолкова, че с дрезгавия си леко комичен глас попита мадам Роза: „Nose le seko ayinda el avrole?“ — „Дървото ви не е ли отдавна изсъхнало?“, а мадам Роза не му остана длъжна: „No se seko! No se seko! Y tu ke no sekes inşallah paşa!… Ayde, kaminos klaros!“ — „Не е изсъхнало! Не е изсъхнало! Дано ти да не изсъхнеш, драги!… Хайде, върви си по живо, по здраво!“. Тогава такива разговори не бяха рядкост. Правеха пазаруването приятно, а шеговитите реплики сближаваха хората. Без съмнение и днес на други места с други хора се правеха шеги, за да се изпъстрят някои мигове в непредвидимия поток на живота. Шегите на живота не свършваха. Шегите на живота… Дали наистина не свършваха?… „Все едно… все едно…“, каза си в един момент. Все едно… После… После изгуби желание да се занимава с този въпрос. Само промърмори под носа си: „Шегите на живота…“. Шегите на живота… Тези шеги бяха останали само заради тях и тем подобните на онези места, които бавно и безмълвно се смаляваха все повече. Защото чувствата бяха живи само там, в малкия свят, от който по всяка вероятност не можеше да се излезе, където всички бяха се видели, трябваше да се видят един друг… Не, името на цветаря не беше Саломон. Това беше името на търговеца на риба… Цветарят май се казваше Мордо. Мордо… Или… Не, не можеше да си спомни. Пак не можеше да си спомни. Не му оставаше нищо друго, освен за пореден път да се посмее на себе си. Най-вече за да си докаже, че гледаше, можеше да гледа на живота с други очи, и се засмя на това. При толкова много забравени неща надали беше важно дали знаеше името на цветаря или не. В крайна сметка и той както други хора от миналото продължаваше да живее в другиго посредством духа на думите си, които го превръщаха в него самия. Посредством духа на тези думи, с тези чувства… Те бяха изживели този дух, тези чувства, живеейки в този свят със спомените и гласовете отпреди… Това бе най-разбираемият аспект на живот след смъртта… В края на краищата и с търговеца на риба, и с цветаря се водеше „лют пазарлък“. В края на краищата и двамата бяха посвоему бойци и тъй като знаеха как се води пазарлък, и двамата бяха определили отнапред завишени цени за стоката си. Но това знаеха и клиентите, то си беше игра, която трябваше да се играе според обичаите, навиците. Освен това при пазарлъка имаше и етика. Задължително трябваше да се знае границата. Той така и не беше забравил как мадам Алегра, отсрещна съседка, веднъж бе предложила на цветаря цена, много по-ниска от поисканата, и цветарят се обиди, задето оценяваха толкова ниско стоката му, и на висок глас, така че да чуе всеки, каза на клиентката, без да се съобрази с възрастта и вида й: „Tamam… Ke me trayga el çukal ise lo inçere!…“ — „Добре… Тогава ми донеси цукалото си, че да го напълня!…“. Този неочакван финал посрами мадам Алегра пред всички. С думите: „Ayde be bayaği! Halis bayaği!“ — „Ама че дивак! Омитай се, дивак такъв!“ тя избяга в къщата си и заключи вратата. Слушателите на този разговор се превиваха от смях. Бяха си вкъщи, беше топъл майски ден. Рози беше много малка и в момента беше при баба си и дядо си. Тя попита баба си какво значи думата „цукало“. Щом чу, също се разсмя. Розика беше сладко момиченце с небесносини очи. Съдба… Кого, какво ли не вече го нямаше тук… Кой, какво ли не от придаващите специфичността на тази улица не беше вече между живите. Сред тях естествено беше и мадам Алегра. Тогава тя се ползваше сред съседите със славата на особнячка, беше тиха, мълчалива и също като дете придаваше ненужна важност на някои случки. И тя беше изчезнала ведно със спомените за себе си. Единият от синовете й живееше и въртеше търговия в Милано. Другият, доколкото си спомняше, беше психолог в Женева. Не навестяваха често майка си, но понякога й пращаха пари, за да може да води приятен живот, това беше всичко. Тя имаше домашна помощница на име Кадер. Кадер беше жена на домоуправителя в близка кооперация и чистеше както у тях, така и у мадам Алегра. Един ден той я изгони след седемгодишен брак, защото не беше родила и трябваше да се върне в селото си. Тъй като беше венчана само от имама и остана на улицата без пари и с малка бохча, потърси убежище при мадам Алегра. Тогава мадам Алегра страдаше много от самота. Така започна съвместният им живот. От този ден насетне Кадер остана години наред при нея. От този ден насетне години наред си изкарваше прехраната в новата си къща, респективно в друга къща; и продължаваше играта, разказа си на друго място, зад друга врата с делничното еднообразие в друга форма. Бяха две жени, които бяха дошли от различни места и трябваше да премълчат важна част от живота си в много различни хора, на много различни езици. От гледна точка на възрастта Кадер би могла да бъде дъщеря на мадам Алегра. Останаха чужди една на друга, ала от определен момент нататък се научиха да живеят заедно. Свързваше ги може би и фактът, че и двете бяха преживели предателство. Сега си спомни как изглеждаха, докато се разхождаха бавно, уловени под ръка по улицата. Кадер живя години наред в тази къща. После прие предложението на Селами бей — който дълго я беше наблюдавал от прозореца си — и се премести в друга къща… Селами бей беше пенсиониран чиновник в кадастралната служба, когото всички в квартала познаваха, смятаха за малко страшен и уважаваха.

Как ли се озова сега тук?… Напоследък прекарваше част от дните по този начин като „наблюдател“. Една дума, една размазана картина внезапно го отвеждаше в друг живот, други животи. Понякога по време на дългите си безмълвни пътешествия срещаше и неща, за които не искаше да си спомни. Неща, за които не искаше да си спомни, които не искаше да види още веднъж или за които не искаше да говори. Въпреки това беше хубаво за кратко да се върне в старите дни, които беше изживял. Беше хубаво да си поприказва с онези хора в друг свят както в онези дни… И сладкото от рози на мадам Роза беше незабравимо… Завинаги… С надеждата да съхрани до последно тази топлина… Незабравими бяха и сладникавите глави артишок в зехтин, пълнените с кайма тиквички с карамелен сос и приготвените от обелките на тиквичките възкисели „kaşkarikas“ с чесън… Нямаше да забрави и кюфтетата от праз с чер пипер, също както и белия боб със спанак, белия пудинг с вкус на анасон и десерта от стафиди и фурми, които приготвяше за вечерта на Песах… Тези ястия, които все повече се губеха и се оценяваха по достойнство едва след тяхната загуба, оформяха вкуса, миризмите и цветовете, да, живите „съставни части“ на онези домове. Те принадлежаха към познатите разкази, които винаги искаха да бъдат разказвани, описвани. Към познатите, описаните разкази, които всеки виждаше по друг начин. Също и Роза бе изтърпяла принудително дълги фази на мълчание и оскърбление от страна на свекърва си, свързани с приготовлението на тези ястия, както е прието във всички домове, в които се спазваха традициите. Но най-накрая благодарение на своя кураж и своята решителност се беше примирила с проблема, като не загуби почтителното си отношение и проявяваше нужното съчувствие. Беше съчувствие, изразявано с топъл сърдечен глас… В края на краищата нямаше как да не забележи състоянието на свекърва си в последните години… Чувството, породено от този глас, отведе и двете на много лично място. Може би изобщо не усещаха на кое място бяха попаднали с течение на времето, ала това неописуемо, неназовимо място бе реалност и, право да си кажем, една от техните реалности, от които никога нямаше да се избавят. Дали болката по техните синове, които бяха заминали много надалеч, за да не се върнат никога, ги беше сближила толкова тясно? Сега не му се мислеше за това, не му се мислеше повече за това. В семейството умишлено бяха заобикаляли тези теми, бяха гледали да не говорят за тях. Да ги заобикалят, да не говорят за тях, бе един от начините да носят обичан човек до последно, да го носят през годините, без да го „убиват“… Нямаше смисъл още веднъж да разнищва всичко отново…

[1] Югозападен вятър, който причинява бури и нарушава корабоплаването в Мраморно море. — Б.пр. ↑

Кого беше скрил Кеворк ефенди и къде?

Мадам Перла, която в дните на Халъджъоглу дълбоко впечатляваше със своята личност и своите „погледи“ и преди всичко плашеше със своята „мълчаливост“ околните, въпреки особеното си състояние, виждаше всеотдайността на снаха си. Затова и когато остаря и остана без сили, когато с всичките си вътрешни пространства се затвори в една-единствена стая, пожела да уведомят за смъртта й само Роза. Когато се сети за това, на устните му се появи болезнена усмивка. За пореден път осъзна колко му липсваше майка му… Това, което му липсваше, безспорно беше не само майка му, а и нещо друго, съвсем друга „работа“. Съвсем друга работа… Неизбежно беше поради голямото разстояние да вижда Халъджъоглу, детството си в Халъджъоглу в розова светлина, както „в други разкази“. Това беше времето, в което близък приятел на баща му, учителят по френски мосю Моис Пардо, често им гостуваше; той говореше малко, в това виждаше дори добродетел, беше духовит и смяташе Волтер и Русо за най-важните „герои“ в живота си. Преподаваше в училище „Кючюк забит“, където известно време бе учил Исмет паша и което тогава още не бе окупирано от англичаните. Бяха годините, в които един офицер бе убил еврейско момиче, чието име сега вече не си спомняше, защото не беше приела предложението му за женитба.

Къщата в Халъджъоглу имаше деветнайсет стаи на три етажа. Къща с деветнайсет стаи на три етажа, която гледаше към Златния рог, чийто салон се отопляваше с голям мангал, без електричество, където водата се вадеше от кладенец, където мастиката с различни вкусови вариации се съхраняваше в ламаринени бидони, където често идваха гости и където всички те живееха заедно…

Част от къщата бе отредена за ателието на баща му, което бе прочуто не само в османската столица, но и в редица европейски градове, особено във Виена, Будапеща, Лондон. Повечето търговци на килими и колекционери познаваха баща му. И в Големия базар, и в Тепебашъ винаги когато виждаха повреден, прокъсан или разпарчетосан килим от осемнайсети или деветнайсети век, казваха: „Това само Аврам ефенди може да го поправи“. Никак не беше лесно да спечелиш с труда си това доверие. Подобно на всички истински посветени в занаята беше прекарал дълги години в чиракуване, подготовка. Тези години го бяха отвели и в областта на натуралните цветове и получаването на трудни цветови нюанси дотам, където човек можеше да стигне само с дълбока отдаденост на тази задача. Той носеше в себе си стари, скрити познания. Тази тайна му беше предал майстор Кемани Кеворк ефенди, прочут в кръговете си реставратор на стари килими, при когото бе работил години наред. Заедно бяха преживели трогателна, незабравима история, която си заслужаваше да бъде разказана с множеството си детайли. Трогателното беше не само, че Кеворк ефенди смяташе за нужно, неизбежно да „прави упражнения“ със своя чирак и в извънработно време, така да се каже, като продължение на „работата“… Трогателното и удивителното по-скоро бе в същината на връзката между майстор и чирак, в това, че тя изобщо бе завързана. Тъй като разглеждайки историята на тяхната връзка и ситуацията, всеки би решил, че е немислимо арменски майстор да разкрие тайните си познания пред евреин. Именно в този пункт обаче Кеворк ефенди чувстваше своята самота. Той имаше двама сина, които бяха избрали други пътища и бяха отказали да продължат по пътя на баща си, майстора. Никога не бяха пожелали „от сърце“ да изучат занаята и неговите тайни. Къде бяха отишли, кого или какво бяха избрали — по този въпрос майстор Кеворк почти не отваряше дума. Само от време на време намекваше за „погрешни“ бракосъчетания, политически връзки, за смъртни случаи и мечти. Очевидно „до края“ щеше да запази в тайна някои болки. Бащата на Жак също не беше питал, не бе проявил кой знае какво желание да пита, а се беше задоволил с онова, което му дадоха, което искаха да му дадат. В крайна сметка връзката между майстор и чирак се състоеше в слушане, в това, че човек трябваше да се научи да слуша. Но как младият чирак изобщо бе дошъл при Кеворк ефенди, как бе успял, през коя врата бе влязъл? Това не беше напълно ясно. Бащата на Жак също беше мълчал по въпроса. Беше мълчал, ала веднъж, само веднъж бе споменал за стара съседска връзка, останала неизживяна пълноценно. Като девойка майка му имала хубав глас, който се чувал и зад няколко прозореца, и часове наред се упражнявала да свири на цимбал… Часове, часове наред… Докато се омъжила и седнала зад друг прозорец.

Накрая Кеворк ефенди поверил на своя чирак, в чието бъдеще вярвал от все сърце, всички тайни на занаята си, всички известни му познания за историята на натуралните цветове. Като се постарал съвсем бавно да му внуши, че някои цветове изискват пълно себеотдаване. Един ден изпълнил и последния си дълг и освободил чирака, който през всичките тези години бил с него, с думите: „Вече си подготвен, синко“ и го посъветвал да си отвори собствена работилница и да намери собствения си път, собствените си багри. Кеворк ефенди имал много познати сред приближените на двореца и голям авторитет, който го довел до султан Абдулхамит. Владетелят го приел няколко пъти в своята служебна резиденция. Побъбрили си малко за държавни дела и малко за жени. Така поне се говорело. Тъй като майсторът все разказвал за „големия хан“, бащата на Жак все си представял висок мъж. Веднъж отишъл с майка си до сарая да види как султанът тръгвал на разходка. Мъжът, който се качил в колесницата, бил много дребен. В този момент изпитал голямо разочарование. Дали можеше да се проумее истинската причина за това разочарование? Кого или какво разрушила тази неочаквана гледка, у кого и в името на какво? Къде бил по време на това недоразумение Кеворк ефенди, с кои мечти или тайни?…

Странното посещение от Тебриз, или Няколко възела за бъдещето

Аврам ефенди никога не „стигнал“ до Абдулхамит, но направил големи крачки по пътя, който му посочил неговият майстор, и съумял да запази и оцени „повереното наследство“. По-късно с течение на времето попаднал под определени влияния и се забъркал в някои политически дела, непряко, по-скоро за да не обиди свои приятели. Всъщност според него това било само временно въодушевление. Само временно въодушевление… Тъй като въпреки тези връзки никога не би могъл да остане в света на тези големци, по-скоро имал съвсем друга, много по-реална мечта, която не се съчетавала с опасния път към „сарая“, мечта, която с течение на годините само променяла формата си, но така и не престанала да съществува. Мечтата му била да запази спомена за своя майстор и от все сърце да усвои предаденото му безценно наследство; за да се покаже достоен за това наследство, искал да отнесе в бъдещето няколко възела, няколко багри от сякаш изгубените нейде дни… Всяка бройка, излизаща от ателието на Аврам ефенди, трябвало да бъде безупречно произведение на изкуството.

Жак си спомняше. Държеше дюкянче в Акарчешме. Беше първият му „дюкян“. Още не беше навършил трийсет и тогава не можеше да си представи, че едно малко пламъче внезапно ще промени така радикално живота на всички тях. Несим беше заминал за Париж с Рахел, беше напуснал нововъзникващата в Истанбул държава, заради друга страна, която му беше позната и която смяташе за по-сигурна. Нямаше да се върне… Че няма да се върне — явно това искаше да каже на всички, всичките си близки от палубата на кораба, който се отдалечаваше от „онзи кей“… А той самият се беше заловил за работа, да купува и да продава килими в дюкяна в Акарчешме. В края на краищата, събирайки кураж за малка крачка, човек все някак трябваше да се хване за живота. Освен това такава малка крачка имаше значение на „излизане“. Опитът да „излезе“ с такава малка крачка имаше друго значение, което за пореден път изискваше от него безмълвно да прекрачи неопределена граница. След като бе приел дадени факти, той искаше и да ги изрече, да може да ги изрече, доколкото беше по силите му. Е, може би нямаше да стане „художник“, но сега беше длъжен да докаже на „баща“ си, още по-точно: да демонстрира, че в името на професията бе решен до последно да остане в „тази професия“. Ако решеше да остане в този свят, в багрите на този свят, нямаше да предаде професията, а по-скоро щеше да я усвои посвоему, в рамките на своите дарби. Баща му не беше споделил, нямаше да сподели своята тайна. Без съмнение имаше тайна причина за това мълчание. А пък той от малък, от младежките си години бе чакал търпеливо, беше си мечтал да крачи заедно с баща си из „тайния проход“… Тогава бяха трима по този път. Несим беше малко по-напред от него. Баща му се беше въздържал да изрече тайната, но беше разбрал. Несим щеше да поеме „тайната“, един ден да я разгласи. Само че след това… След това… Тогава бе взето решението за раздялата, разрива, невъзвращенството…

Всяка крачка „навън“ е същевременно и крачка „навътре“. В дните, когато направи тази крачка, баща му го увери, че ще го подпомогне с „цялото си богатство“. Имаха подробен разговор за бъдещето. На лицата им бе изписана ласкава усмивка, която се опитваше да изрази някои неизказани неща. Усмивката беше и възгорчива, болезнена и имаше и друго значение. Усмивката беше и възгорчива, болезнена и се опитваше да изрази други чувства и връзки… В тези мигове само така можеха да се разкрият един пред друг, да се доверят един на друг. Такова бе поне чувството им в тези мигове. И беше едно от чувствата за тези мигове, които оттогава бе подхранвал години наред и за които от време на време се сещаше.

Един ден в дюкяна влезе странен мъж. Държанието, погледите му бяха обезпокоителни. Под мишница носеше средно голям грижливо увит пакет. Говореше развалено турски и беше нервен, сякаш трябваше да предаде много тайно съобщение. Приказваше шепнешком, все едно се страхуваше, че някой можеше да чуе какво казва. В този момент в дюкяна нямаше никого, освен Жак. Не бивало да го пита за името и родината му, както и как се е спрял тъкмо на него; трябвало просто да каже дали го интересувал предметът, който носел и чийто произход нямало да издаде. Беше се опитал да запази спокойствие и мълчаливо да направи знак с ръка, означаващ: „Моля, слушам ви“, за да направи впечатление на самоуверен човек. Беше първото му истинско изпитание в този дюкян. Не само ситуацията и поведението на мъжа го безпокояха. Ясно усещаше и че в този момент в дюкяна бе влязло много важно „нещо“, което щеше да остави дълбока следа в живота му. Мъжът разгърна пакета, след като още веднъж се огледа неспокойно, тревожно наоколо. Сякаш ги наблюдаваше чифт очи, виждан само от този мъж. Сякаш ги следеше чифт очи. Сякаш всеки миг след дълго преследване можеше да влезе някой. Когато пакетът бе разгърнат, той си обясни по-добре вълнението. Пред него лежеше тебризки килим от седемнайсети век. За да разбере това, бе достатъчно да хвърли един поглед на багрите, шарките и броя на възлите. Познанията, които бе придобивал бавно и търпеливо благодарение на дългогодишния опит, му казваха, че стои срещу произведение на изкуството, дошло от мрака на историята. Килимът бе разделен на три парчета. Четвъртата част липсваше, беше изгубена незнайно къде. Вълнението му нарасна, щом видя това. Мъжът поиска три хиляди лири за донесеното. По онова време страшно много пари… След кратък пазарлък се споразумяха за хиляда и осемстотин лири. Когато докосна за последен път трите части, мъжът каза: „Няма да научите нито защо килимът е в такова състояние, нито кой е вървял по него навремето, както и историята на липсващата част“. Тези думи изрече на граматически правилен френски, като произношението му беше със силен акцент. Значи някак си беше познал или предположил, че отсрещният разбира френски. Дали по този начин, след като се беше изразил на този език, вярваше, че ще успее да предаде по-добре посланието, че оставя тук или по-точно предава във верни ръце ценен, много ценен спомен? Дали една тайна се разгласяваше по-лесно на друг език? След като изрече последните си думи, мъжът пъхна парите в джоба си, бавно се обърна към вратата, застина за миг и после продължи. Беше момент на колебание. Момент на двоумение… Би могъл внезапно да се опомни, да забележи, че не може да се раздели с килима, и да направи крачката навън. Изглежда, оставяше там една от най-важните вещи в живота си. Сякаш в тези части, в разделения на части килим бе съхранено съвсем друго време, които другите никога нямаше да опознаят… Щом стигна до вратата, мъжът каза, без да се обърне: „Не биваше да идвам“. После бързо излезе и изчезна в навалицата.

Когато остана сам в дюкяна, той дълго гледа трите парчета пред себе си. Изпълни го неопределено чувство. Чувство, което не можеше да назове. Дали беше радост, дали беше страх? Дали чувството се дължеше на мисълта, че бе допуснал неволна грешка, или идваше от това, което бе оставил мъжът? Това, което можеше да каже в онези моменти, бе само, че килимът принадлежеше на него, на тях и че дюкянът вече не беше същият както преди кратко, преди съвсем кратко време. Усещаше, че не може да остане с това чувство в дюкяна. За другите около него денят продължаваше с цялата си делничност. Той не можеше да чака до вечерта, а опакова килима и тръгна за Халъджъоглу. Прибра се, но не завари баща си вкъщи. Трябваше да чака още няколко часа. В това време не каза на майка си нито дума за това, какво беше преживял и какво искаше да съобщи. Искаше да обсъди това, което му предстоеше след неочаквана крачка първо с баща си. Той можеше най-добре да разбере, да сподели вълнението му.

Когато баща му се върна вкъщи, последните слънчеви лъчи огряваха ателието. Работниците бяха приключили работа. В този час килимите сякаш се обгръщаха със съвсем други багри… Той отвори бавно и мълчаливо пакета, без да даде каквото и да било обяснение. Баща му също не каза нито дума, докато се опитваше да изживее живеещата в парчетата от килима история, поезията на този досег. Мълчанието продължи няколко минути. Само няколко минути… Няколко минути, които изглеждаха безкрайни и останаха незабравими… Който познава времената на мълчание, знае много добре колко бавно минават такива минути. След това мълчание баща му каза: „Остави всичко друго на мен, не се меси в това, което ще дойде. Един ден дори ти няма да познаеш този килим. Но през това време не ми задавай никакви въпроси. Направил си нещо опасно. Като нищо можеше и да завърши зле. Но въпреки това… На твое място бих направил същото“. Не попита как килимът се бе озовал в дюкяна, нито кой го беше донесъл, нито при какви условия, на каква цена го беше купил. Тъй като в този момент за него най-важното бе отсега нататък да „спечели“ този килим, да му вдъхне истински живот… Затова не даде килима на никого от работниците, а го занесе в своята стая досами ателието. Това бе единственото заключено помещение в цялата къща, в което се влизаше само с разрешение. Оттогава насетне почти всяка вечер се затваряше в тази стая, вземаше със себе си обичайната си гарафа с обичайното количество мастика, малко сирене или плодове и работеше до късна нощ, без да дава каквото и да било обяснение на когото и да било. Сегиз-тогиз викаше в стаята си майстор Али Бурхан. Той работеше най-дълго от всички в ателието, говореше малко и би предпочел да му отрежат главата, нежели да издаде някоя тайна. Баща му никога не го третираше като работник. Свързваха ги не толкова взаимоотношения между собственик и служител, а по-скоро приятелство, доверие, основани на факта, че деляха тайните на занаята. С това майстор Али Бурхан си беше извоювал, ако може да се каже така, донякъде непоклатима позиция в този дом. Затова и никой не казваше нищо, когато той от време на време сякаш потъваше вдън земя и не идваше в ателието, без да се извини. Знаеше много добре колко работа имаше и кога трябваше да бъде в ателието. Благодарение на интуицията си или на усвоените с течение на годините задълбочени познания несъмнено можеше да види отлично своето място в историята на този килим. И той оставаше до късна нощ в тази стая, в часовете, в които килимът съвсем бавно излизаше наяве с ново лице, с нова самоличност, заради нови дни. Често пушеше хашиш. Хашишът беше неговият живот, неотменна съставна част от самотата му. Един ден го намериха в ателието, лежащ вцепенен върху килимите. Беше мъртъв. Нямаше си никого. С помощта на имама Хулуси ефенди, който понякога се отбиваше на гости в къщата, трупът бе погребан. Този смъртен случай натъжи дълбоко бащата на Жак. Мъката се дължеше не само на факта, че бе загубил кадърен майстор, колега. Животът за пореден път му бе показал ненужно абсурдната си страна. Майстор Али Бурхан се беше преселил в друг свят, без да види как едно произведение, над което бе работил търпеливо, се появи на бял свят в буквалния смисъл на думата. Имаше ги обаче възлите, които бе връзвал в тази стая в онези нощи, знаейки и усещайки добре кои места засяга с този килим. Един ден килимът щеше да стигне до другите и като негово произведение. Килимът щеше да носи и неговите докосвания, неговото търпение, неговите неразказани мечти, спомени. Ала само малцина, видели килими, щяха да знаят този факт. Това бе участта на мълчаливите, тихите, безименните творци на едно произведение.

Вие пътувахте по сребърно море

Измина горе-долу година. И ето че една вечер баща му го повика в онази стая. На стан беше окачен килим, който изглеждаше чисто нов. Резултатът беше забележителен. Отначало огледа шедьовъра, новосъздаденото произведение с очите на чужд човек. За пореден път не намери думи да изрази чувствата си. Сега си спомни главно, че баща му се беше усмихнал в тези мигове, изпълнени с радост, като дете, похвалено за успеха си.

На другия ден занесоха килима в дюкяна. Там баща му пожела да чуе историята с всички значими подробности. За продажбата трябваше да се намери заслужаващ доверие човек, който „да си държи устата зад зъбите“. Това не беше лесно. В такава ситуация не се знаеше кой на кого какво как би разказал. Но след толкова години в занаята баща му естествено си имаше връзки. Дали иначе би се сетил моментално за Сетрак ефенди, който познаваше световните пазари и беше наясно кой килим къде се ценеше най-много? Последният имаше дюкян близо до хотел „Пера палас“, където постоянно влизаха и излизаха чужди, понякога тайнствени посетители и където, освен скъпи редки произведения на изкуството имаше и артикули, които невинаги можеха да се покажат на всеки. Сетрак ефенди дойде веднага щом получи обаждането. Спуснаха решетката и силно развълнувани му показаха артикула. Сетрак ефенди също не скри вълнението си от това, което видя, и без да се замисли, даде за „такъв артикул“ поисканите две хиляди лири.

Доста години по-късно Жак срещна отново Сетрак ефенди. Бяха лоши времена, преминали в бедност, с различни нови трудности и със спомена за изгубени малки моменти на щастие. Както ателието, така и дюкянчето бяха вече много далеч. За семейството се беше очертал нов път. В новото им жилище в Асмалъмесджит имаше няколко килима, които бяха успели да спасят от „онзи пожар“. Няколко килима, които бяха спасили от „онзи пожар“, които бяха успели да вземат със себе си за новия си живот, за „последните дни“, за „външните евентуалности“. Сетрак ефенди, изглежда, не беше в по-добро положение. Доста отдавна бе отстъпил дюкяна си на двама братя от Кайзери. Онези артикули бяха отишли в друго време — незнайно къде, в нови разкази. Може би затова неговата обвързаност с миналото се прекъсваше толкова бавно. Ръцете му трепереха. Мънкаше и често примигваше. Явно отдавна бе попаднал под властта на алкохола. Съзнателно самоубийство стъпка по стъпка… Онези години бяха завлекли много хора, много чужденци непредвидено на неочаквани места. Поговориха си за това-онова, за менящите се времена, към които не бяха могли да се нагодят. За новите времена, които не разбираха достатъчно и към които не можеха да се нагодят напълно… Колкото приказки можеха да се разменят на крак, естествено… И бездруго, което бе нужно да се види, се виждаше. Радвал се да научи, че Аврам ефенди бил жив, все така държал на живота въпреки новите времена. Колкото до сривовете, изгубеното, неизбежното… Може би било по-добре Жак да не казва на баща си, че са се срещнали, че го е срещнал „по този начин“… Даде му дума. Нямало да му каже. Щял да запази тази среща в тайна, въпреки всичко, което срещата разбунила у него.

После попита за килима. При този въпрос Сетрак ефенди първо се усмихна и каза, сякаш издаваше тайна: „Килимът е в Лондон. В един музей“. В музей в Лондон… Измъчена, тъжна беше усмивката, която в този момент се изписа на лицето му. Измъчена, тъжна усмивка, зад която обаче същевременно се криеше и малко гордост…

Когато се прибра, видя, че не може да изпълни обещанието, дадено на Сетрак ефенди. Същата вечер сподели с баща си новината, която — макар със закъснение — въпреки всички преживелици не бе загубила стойността си на радостна вест. Тази вечер пак си поговориха за старите времена. Баща му каза: „Ех, яд ме е, че Кеворк ефенди не доживя това, не доживя да види успеха на своя чирак“. Килим, на който бе вдъхнал нов живот, висеше в музей в Лондон… Може би го знаеха само малцина, малцина щяха да го научат… Може би с течение на времето вече не бе останал абсолютно никой, който да знае това. С времето нямаше да се знае нито в какво състояние е бил някога килимът, нито как е стигнал до сегашната си форма за една година в онази стая; нямаше да се знае нищо за майстор Али Бурхан, нито предисторията, която килимът бе изживял у „мъжа от Тебриз“. Е, добре. Сега килимът беше там, висеше в музей. С усмивката си баща му наподобяваше човек, тихомълком награден за нещо, което някога бе преживял и рискувал. Да, беше имал забележителна мечта, която с течение на годините бе променила само формата си. Всеки килим, който напускаше онова ателие, който произхождаше от ателието на Аврам ефенди, бе малко произведение на изкуството; тези килими трябваше да са прочути и да останат в паметта с това. Това беше мечтата… Изживявана, поддържана мечта, която бе осветявала онези дни.

Когато мислеше за онези дни, Жак обаче стигаше до извода, че баща му бе култивирал още една важна мечта, която споделяше с мнозина, хранеше заедно с мнозина. Тази мечта имаше нещо общо с притеснението, че човек би могъл да умре всеки миг и затова трябва да черпи с пълни шепи от живота; или пък извираше от чувството, че за да умре по-добре, човек би трябвало да се радва по-интензивно на живота. Човек трябваше да съумее да живее, да живее до последно… Да живее, означаваше да живее въпреки всички пречки… Да живее, за него означаваше малко алкохол, точно толкова, че да може да извлече наслада от всеки момент, ала по-важни бяха онези дребни неща, които му даваха неговите жени, понеже това, което изживяваше със „своите жени“, бяха неговите малки, потайни сърдечни авантюри. Но ако се разгледаха тези мечти, можеше да се установи, че пребивавайки в любимата си среда, Аврам ефенди май обединяваше мирно и кротко две различни души в гърдите си. Едната, свързваща чрез няколко автентични килимени възела бъдещето с миналото, сякаш бе отражение на „ориенталската“ му страна, докато „западната“ страна се базираше на втората му мечта, мечтата за живот на ръба в онези клубове, локали, алкохолните напитки и музиката в стил канто. Той умееше да живее с тези две личности. Пък и двете личности полагаха усилия да разрешат, да разберат загадката на живота, и двете личности полагаха усилия да се обвържат с живота.

Малките пиянства, малките сърдечни авантюри… Тук беше мястото, на което тогава в плана, на сцената се появяваше майката, за да крепи както семейството, така и ателието в Халъджъоглу… Мадам Перла знаеше много добре за какъв мъж се беше венчала и за кого щеше да остане венчана. Аврам ефенди винаги ставаше рано сутрин и отваряше ателието, преди да дойдат работниците; съставяше списък на задачите за деня и ги разпределяше, а щом работниците дойдеха, даваше своите указания; след това се оттегляше и излизаше. Никой не знаеше къде и при кого ходеше денем. Понякога се връщаше с плачещи за реставриране килими, понякога бе в настроение, което навеждаше на мисълта, че е изживял нещо. После дълго и много щателно проверяваше свършеното през деня. Тогава поемаше собственоръчно същинската работа, фината работа. „Докосванията“ в тези мигове принадлежаха само на него. Само на него… Часовете, които денем прекарваше навън, бяха също такава тайна, както и онова, което вечер правеше в заключената си стая.

Като изключим това, той имаше и голяма дарба на имитатор и комик. В някои зимни дни, щом се върнеше весел отвън, събираше в къщата си роднините, работниците и съседите, които му бяха най-симпатични, и изнасяше спектакли, като се преобразяваше в различни роли. За тези вечери Жак си спомняше смътно. В тези вечери всички се забавляваха до припадък, заливаха се от смях и се радваха на живота. Представленията най-често бяха импровизирани. Например той казваше на жена си да седне на долните стъпала и й правеше серенади пред всички зрители, хванал дълга метла вместо китара; рецитираше любовни стихотворения и на измислен френски или гръцки произнасяше тиради уж от класически драми. Това като че ли бяха моментите, които най-добре показваха на другите колко се обичаха родителите му.

Тогава се чуваше и че „повелителят на тайната“, който правеше всичко, за да черпи с пълни шепи от живота, в онези часове, в които изчезваше, без да даде обяснение на някого или да уведоми някого, няколко пъти бил видян с жена от Шехзадебашъ… Това обаче беше и си остана слух. Не беше проведено разследване; никой не пожела да научи истината. Тогава за тези, които познаваха онова „опиянение“, името Шехзадебашъ и бездруго бе равносилно на врата към свят на мечтите. Сегиз-тогиз ходеха там да гледат Минакян ефенди[1]. Той си спомняше и някои певици на канто, чиито имена вече бе забравил. Но за детето, което беше преди много години, случващото се по пътя за там беше по-интересно от театралните пиеси, гледани в Шехзадебашъ. Нямаше как да забрави някои подробности… Обикновено пътуваха с лодка от Халъджъоглу до Ункапанъ. Тогава лодката се осветяваше от газена лампа. Майка му беше много красива. В Ункапанъ се качваха на файтон, за да идат до театъра. На връщане същата лодка ги очакваше на пристана. По това време морето беше обвито в различна тишина. Греблата потъваха съвсем бавно във водата. Съвсем бавно, с ритмично движение… Съвсем бавно, подчинявайки се на собствения си ритъм… В лунните нощи морето заблестяваше в сребристо. В онази тишина те пътуваха към Халъджъоглу по „сребърно море“. Светлините на нощта, тези малки, треперливи, стрелкащи се светлини докосваха водата в тази тишина. Тези светлини така и не угаснаха у него. Тогава обикновено скланяше глава на майчината гръд… След някое време затваряше очи и заспиваше. В тишината на нощта шумът на вълничките, които се разбиваха в лодката, бе за него като приспивна песен. Знаеше много добре къде и при кого беше в това време. Сякаш това чувство на сигурност същевременно съдържаше и страх. От погледите на майка му не можеше да се скрие нищо. Години наред му се струваше, че погледите на майка му можеха да разбират и тихичко да разказват…

[1] Минакян ефенди (1837–1920) — директор на османската трупа за драматично изкуство, съосновател на турския театър. — Б.пр. ↑

Фотографиите обаче невинаги можеха да говорят

Погледите на майка му… Дали затова очите на майка му с времето се бяха уморили, погребали в този дълъг мрак? Да си зададе, да изпита потребност да си зададе този въпрос след толкова време беше болезнено. Доколкото помнеше, тези погледи правеха силно впечатление на работниците в ателието. Зад уважението и обичта на работниците към техните работодатели трябваше да се види и атмосферата, която тогава цареше в големите стаи. И главната причина, довела с годините до интимното му сближаване с мадам Роза, навярно се криеше в тези погледи, в чувството, пораждано от тези погледи. Имаше едно място, където въпреки всички разочарования проявяваха взаимно разбиране към слабостите си. Това място бе възникнало донякъде и от старото желание да даваш сам на себе си, от способността да умееш да подаряваш сам себе си. От способността да даваш сам на себе си и още по-важно — да умееш да обичаш… Не се беше осмелил да воюва с тези погледи, може би затова не му се беше удало да се махне „оттам“, „от дома“, от „своето убежище“, както бе желала Олга… Майка му притежаваше природна дарба да се бори с живота, сключвайки мир със себе си, с недостатъците си. Това беше лично, строго индивидуално познание, което бе усвоила с течение на времето. Не беше познание, получено от други или от книги. Беше неграмотна. Това, което можеше да „чете“, наистина „можеше да чете“, бяха чувствата на близките й, на тези, които искаше да види. Това, което можеше да „пише“, наистина „можеше да пише“, бе това, което остави у хората, което можеше да остави и се опита да остави у тях след смъртта си… Да, майка му, която не можеше нито да чете, нито да пише, която не бе прочела нито една книга, не бе написала нито едно писмо в живота си, бе жена, заради тази „необразованост“ останала далеч, навярно изглеждала далечна за мнозина. Но тогава човек не можеше да си представи нещата другояче, нямаше друг път за тези хора, които бяха „затворници вкъщи“… Училищата на Alliance Israelite още не бяха достигнали Истанбул, Еврейският лицей още не беше отворен. Имаше училища за религиозно обучение, само че там не пращаха момичета. Да постъпи в католическо училище така или иначе беше изключено. За онези момичета пътищата бяха затворени, вратите бяха затворени… Тогава нямаше възможност да се направи друг избор. Понякога обаче му минаваше през ума, че именно „невежеството“ на тази жена, която беше дала толкова познания на синовете си и многобройните си близки в името на живота, бе първопричината за това, че тя живееше в толкова здраво, по-точно непоклатимо в рамките на този ред здание на разума. Тази позиция естествено не означаваше желание да защити „невежеството“. Освен това животът му беше показал различните аспекти на необразоваността и когато бе дошло времето, го беше научил да разсъждава другояче за тези неща.

Както всички майки, неполучили шанс да учат, така и мадам Перла беше много щастлива, че синовете й „щудират“ в добри училища. Вечер ги караше да й разказват учебния материал, макар да знаеше, че няма да разбере почти нищо. Да слуша, да слуша мълчаливо — това й доставяше голяма радост. Все едно тогава казваше: „Ето, и аз уча заедно с вас, опитвам се да уча“. В тези мигове обаче за нея беше важно и да прояви майчина нежност. Това може би беше позната част от позната история. Ала, макар да познаваше чувството, все пак беше хубаво да го изпитва, години наред да го изпитва…

Когато майка му се стараеше да компенсира нежността си чрез авторитет, който упражняваше, без да наранява някого, то това безспорно бе и известна самозащита, старание да прикрие собствените си слабости. Който не беше в състояние да разпознае този прийом, виждаше в нея предимно онази горда жена. В началото направи впечатление най-вече с това качество на мъжа, за когото се венча. Бяха се оженили по любов. Брак по любов, който противоречеше на условностите на епохата… Баща му разказваше, че за пръв път видял майка му в дома на роднини и веднага си помислил, че това е жената, с която иска да прекара своя живот. Поприказвали си малко. Тогава всички изживявали вълнението от започващото ново столетие. Побъбрили си малко и се опитали да поговорят малко за себе си. Тогава в онези домове, сред онези хора и бездруго не можели да изискват един от друг повече от „малко“… Този разговор обаче бил достатъчен на баща му, за да продължи да преследва гордата млада девойка. Когато в съгласие с навиците и традициите били предприети проучвания, узнали, че девойката, която в унисон с името си била красива като перла, живеела в дом, плътно затворен за външния свят. Говорело се, че семейството в Ортакьой било много религиозно. Няколко дни след запознанството отишли заедно като семейство в онзи дом, та — отново в унисон с традициите — да поискат ръката на девойката. Тогава, тъй като усетили духа на две култури с техните различни характери и гласове, първо било произнесено „мазел тов“, после „късмет“ и така бил даден брачният обет. Годеничеството продължило известно време. Всичко било толкова просто, чисто и по детски невинно… В тези дни Перла говорела много малко с Аврам и предпочитала да слуша, да слуша колкото се може повече и да разбира. Едва след като се венчали, могла да каже на мъжа, с когото съединила живота си, че бил спечелил сърцето й още при онзи пръв разговор. Минали още няколко дълги години, докато Аврам, чиракът на Кеворк ефенди, се превърнал в Аврам ефенди. По време на годеничеството с Перла Аврам зиме и лете вървял пеша от Хаскьой до Ортакьой, като по дългия път си мечтаел за ателието, което все някога щял да обзаведе. Отварянето на ателието станало възможно не само благодарение на изученото от Кеворк ефенди и въз основа на неговото насърчение, но и благодарение на зестрата на Перла. След сватбата живели две-три години в къщата в Ортакьой. Когато работата потръгнала, се преместили в къщата в Халъджъоглу.

От този ден насетне майка му ходела все по-рядко в къщата в Ортакьой, където била прекарала детството и моминството си. Често казвала: „Моето семейство е тук, моят дом сега е тук“. Ала тази позиция, изглежда, имала съвсем друга, неразказана, неразказваема страна. Тази страна сякаш спотайвала много дълбока болка, която трябвало да остане скрита много дълбоко. Истината, същинската истина не научили нито тогава, нито по-късно. Тук би могла да се види реакцията спрямо търпян дълги години тормоз, която най-сетне съумяла да намери израз. Баща му чул отнякъде, или се направил, че бил чул: жена му не била родна дъщеря на двамата набожни старци. Възпитали я много строго. Когато пораснала и започнала да се развива, да се разхубавява все повече, тя се сблъскала с определени „неизпълними настоявания“ от страна на баща си. По кой начин и доколко Перла можела тогава да им се противопостави? Всичко това най-вероятно беше голословен, мръсен слух. Безпочвена, мръсна клевета, чийто източник бе неизвестен и щеше да си остане неизвестен… Баща му мислел така или поне искал да се преструва, че мисли така. Дали във времето насаме двамата разговаряли подробно по темата, която подмолно можела да повлияе много дълбоко върху една връзка, и се опитвали да се разберат, или това била тема, която не засегнали, която отминали? Баща му и бездруго му спомена само веднъж за слуха, когато беше вече стар. Когато беше вече стар, само един-единствен път, доста години след „онзи пожар“… Сякаш говореше за детайл, който бе маловажен или бе изгубил значението си. Безспорно тази вероятност, а именно да си изоставен от истинските си родители, правеше още по-разбираем стремежа на майка му да сплоти семейството си. В някои ситуации обаче нямало как да се проучат по-задълбочено някои теми, свързани с миналото. В някои ситуации трябвало да спреш на определени места… В това отношение заслужава внимание фактът, че в деня на сватосването нямало никаква съпротива от страна на „онзи баща“, който бил принуждавал или уж бил принуждавал Перла да живее при условия, които тя така и не можела да забрави и за които не можела да говори открито… Няколко години след сватбата, двамата стари родители, както изглежда, внезапно заминали за Палестина, отишли в Светата земя. Жак не ги познаваше. Един ден намери в чекмеджето снимка и когато попита баща си за лицата на снимката, научи тази странна история. Да, междувременно бяха изминали много години. В гласа на баща му се долавяше леко треперене, издаващо, че едно съмнение не е било заличено напълно, въпреки многото години… Огледаха снимката, Жак и баща му се взряха в снимката. Виждаха се само жена с едър бюст и белокос мъж с дълга брада. Един ден казали, че били вече много стари и щели да се изселят в Йерусалим, за да склопят очи в Светата земя. Тогава Перла не се натъжила от това развитие и чрез безразличие се опитала да демонстрира, че не е натъжена. Чрез мълчанието си очевидно искала да демонстрира и каже, че онази стара жена и онзи много стар мъж никога не били играли важна роля в живота й. Чрез своето желание за демонстрация естествено демонстрирала и друг факт. Явно тогава никой обаче не засегнал тази страна на действителността, не се осмелил на това.

Дали онези фотографии бяха верните фотографии? Дали този разказ бе истинският разказ? Това Жак така и не успя да узнае, да разкрие напълно. За „децата“ тази история си остана приказка от далечен свят.

Връзката на мосю Пардо със Солун

Къщата в Халъджъоглу беше всъщност къща, криеща множество изгубени разкази. Живееха в тази къща и през 1908-а, когато бе прокламирана конституционната монархия. Уплашени от дрънченето на оръжия, се скриха под голямото вътрешно стълбище на къщата. Онези дни означаваха за едни страх, за други надежда, а за трети пък бяха дните, в които усещаха как смъртта съвсем бавно се приближаваше към тях… Мосю Пардо щеше да се зарови в друго „мълчание“ и оттогава насетне, поради своята връзка със Солун, да се оттегли при нови съмнителни контакти, за които можеше да разкаже само на Аврам ефенди и само в онази заключена стая. Те деляха една тайна, която им бе поверена, чието значение се основаваше върху друга историческа обвързаност. Съучастие, което живееше с поверени собствени символи. Това съучастие продължи и в дългогодишната кореспонденция, когато след световната война семейният приятел бе отишъл, всъщност очевидно бе трябвало да отиде, първо в Кипър, а после в Хайфа. В онази къща тези писма се прочитаха като малък ритуал. При всяко четене на писмата, баща му оплакваше орисията на приятеля, „съучастника“ и от време на време измърморваше изречения от сорта на: „Ah David ah! Pedronado ke te veya! No kaliya ke te entraras en estos eçoz.“ — „Ех, Давид, ех! Дано Бог да ти прости! Не биваше да се захващаш с тези неща“. Или: „Ya te lo habiya diço be paşa! No eras tu para estos eçoz… Neğro era si te kazavaz kon akeya ijika?… No te suruneyavaz ansina a lo manko… El Dyo ke no tome la kevasa de dingunos…“ — „Казвах ти, драги! Ти не беше човек за такива неща… Мигар щеше да е грешка да се ожениш за това момиче? Тогава във всеки случай нямаше да вегетираш така… Боже опази човек да си загуби ума…“. Жак все искаше да узнае какво пише в писмата. За баща му обаче тези писма бяха елементи на много личен разговор. Елементи на много частен, болезнен, дълъг разговор, който не можеше да се разгласи, да се предаде на други хора, неразбиращи значението на определени детайли… Околните трябваше да видят от разговора само толкова, колкото се виждаше. Той четеше писмата по няколко пъти и чрез „мърморенето“ си се опитваше да ги предаде на външния свят, после ги изгаряше, унищожаваше, защото онзи ритуал го изискваше. Навярно малките ритуали приключваха по този начин по желание на мосю Пардо, който никога не забравяше да разкрие на своя съучастник, единствения приятел, който му бе останал, какво изживяваше в различните страни и времена от своя живот. Писмата бяха писма на човек, който искаше да разкрие сърцето си. Един ден пристигна още едно писмо оттам. След като прочете писмото, баща му застина за минута-две и после каза: „Ех, Давид… Кой би си го помислил…“. Това беше непълно, недовършено изречение. Непълно изречение, което, в името на поверената тайна, трябваше да бъде продължено другаде… Гласът на баща му сякаш прозвуча в съвсем друг регистър. Сякаш с този глас, така да се каже, искаше да изпрати послание. Малко послание, което сега вече нямаше да промени живота на никой човек… След това съвсем бавно сгъна писмото и го пъхна в джоба си. Това бе единственото писмо, което не унищожи, не можа да унищожи… Оттогава насетне писмата оттам секнаха.

Жената на италианския посланик, крачки и други песни

В онази къща преживяха и Балканската война, и дните на окупация. Това бяха най-вече дни на отдръпване, на затваряне в себе си… Да, онези дни означаваха за едни страх, за други надежда, а за трети пък бяха дните, в които усещаха как смъртта съвсем бавно се приближаваше към тях. Тогава непрекъснато се страхуваха от нещо, въпреки всички убежища и възможности. Бяха се страхували от маршовата крачка на българите, страхуваха се и от чуждите бронирани кораби, които навлязоха в Босфора, макар да знаеха, че биха могли да намерят скривалище в статута си на чужденци. Страхуваха се, когато индийските офицери дойдоха в ателието да разгледат килимите. Въпреки че и по-рано в дома им, в онова ателие, вече бяха идвали редица прочути чуждестранни гости… С други думи — бяха свикнали с „други“ посетители. Освен експертите по килими от Будапеща, Лондон и Сараево сред посетителите имаше и пълномощни министри, висши офицери, генерали и хора от върхушката. Често идваше например италианският посланик с жена си. Вече не помнеше името му. Помнеше обаче, че тогава беше в пубертета и сексуалността му беше пробудена. Жената на посланика беше изключителна хубавица. Години наред бе сънувал прошарените й гъсти коси, хванати на кок, мургавия тен, зелените очи и закръгления ханш… При всяка тяхна среща тя се шегуваше с него, като слагаше ръце на раменете му и леко докосваше бузите му с гърди. Дали тази жена продължаваше малката еротична игра с него, защото усещаше тайния му интерес към себе си, или защото все още го смяташе за малко, сладко дете? Така и не научи това. В някои нощи продължаваше играта насън. В онези сънища тя, жената със закръгления ханш, му се явяваше гола… Срамуваше се от тези сънища и се боеше, че тя може да познае какво вижда насън. Само че нито тези страхове, нито срамът можеха да му попречат да си съчинява тези непристойни фантазии. Тази жена бе принцесата на сексуалното му пробуждане. Имаше закръглен ханш, малък бюст и много хубав аромат… Колко странно, че не помнеше името й. Ето как, с течение на времето някои хора изчезваха зад пелена от мъгла. След тях оставаха моменти… Само моменти…

Сред прочутите посетители на ателието беше и Лиман фон Зандерс[1]. Дните, в които идваше, бяха специални дни, бяха незабравими дни… Генералът говореше на немски с по-големия му брат. Тези дни бяха далечни, много далечни дни… Далечни, много далечни дни… Колко далеч в миналото бе сега това, което се беше случвало там, колко невинни, безупречни изглеждаха онези хора от днешна гледна точка. Тогава нито Несим, нито Лиман фон Зандерс, нито другите не можеха да предвидят предателството на Германия спрямо определени хора, спрямо „нейните хора“… Може би затова техните разговори бяха „детински“, съсредоточени върху мечтата за един по-добър свят… Тогава пътищата на брат му полека-лека започнаха да се отделят от неговите. Например вече имаха „различни“ стаи. Също и дните, когато в онази къща заедно пускаха филми, запознаваха съседските деца с мечтата, наречена кино, бяха много далеч в миналото, както и вълнението, което изпитаха при пристигането на грамофона. Прожекционният апарат се управляваше с ръчка; беше елементарна безформена машина, но достатъчна, за да увлече децата от онова време в напълно различния свят на фантазията. Колкото до грамофона обаче, в ушите му бе останал най-вече гласът на Ефталя[2], от която се възхищаваше и баща му. Гласът на Ефталя… Призивите — газели[3] на мюезините… Дали имаше и гръцки песни? Не, те се появиха по-късно. Много по-късно… Когато в други квартали, в други времена се изживяваха други гласове, когато други нощи се удължаваха до други сутрини…

Така дойдоха и отминаха дните на Халъджъоглу… Търговията в дюкяна в Акарчешме също не вървеше зле. Неговите преживявания го бяха привлекли към професията на търговец. Майсторът занаятчия, майсторството, с всеки изминал ден се отдалечаваше все повече от него. По този въпрос така и не разговаря с баща си, но някои решения, изглежда, бяха взети отдавна. Те можеха само да се опитат да се разбират взаимно, или — което бе още по-важно — да не се нараняват взаимно. В края на краищата всеки живееше свой живот, всеки се беше опитал да изстрада своя живот, да го осмисли. Трябваше да минат дълги години, за да го разберат, да съумеят да го разберат наистина. Можеше да се предвиди, че някои разочарования щяха да се превъзмогнат едва чрез разочарованията, изживени с други… Това бяха само малки приготовления, само малки крачки, които един ден позволяваха на човек да събере кураж за конфликт, както със себе си, така и с човека, който го е разочаровал. След някое време обаче очакваният конфликт щеше да се окаже вече абсолютно ненужен. В онези дни, дните, които те изживяваха с малки надежди, копнежи и отлагания, върху къщата в Халъджъоглу щеше да се стовари голяма катастрофа. Катастрофа, която щеше да промени из основи техния живот и съсредоточените върху бъдещето чувства. Никога нямаше да забрави подробностите от онази нощ.

[1] Генерал, от 1913 г. Ръководител на германската военна мисия в Османската империя. — Б.пр. ↑

[2] Дениз Къзъ Ефталя Сади (1891–1936), певица с гръцки произход, носила името „Ефталя Сирената“, защото в топлите летни вечери обичала да пее на лодка в Босфора. — Б.пр. ↑

[3] Газел — лирично стихотворение в ориенталската поезия, понякога изпълнявано под музикален съпровод — Б.р. ↑

Да можеш да бъдеш комедиант

Онази вечер бяха у Ясеф, племенника на баща му, който живееше в съседство. Тогава Ясеф се нуждаеше от пари, ала освен тях и от утеха и компания. Младата му жена беше много болна; поради невъзможна за диагностициране болест бързо загуби тегло и сили. Всеки знаеше, че краят й е съвсем близо, но никой някак си не събираше кураж да го каже на глас. Някои смърти просто не подхождаха на определени хора; в някои домове не можеше да се говори за това, че на някого му е дошло времето да умре. Бащата на Жак, който бе запознат по-добре от всички с предисторията на Ясеф, беше най-опечален от ситуацията. Докато онази вечер вървяха към къщата на племенника, все повтаряше: „Какъв несретник! Несретник…“. Без да знае каква несрета щеше да сполети него самия няколко часа по-късно… „Аутсайдер“ би могъл да изтълкува като равнодушие думите, с които един преуспял мъж говореше за изпаднал в нужда сродник… Той обаче знаеше, че думите бяха плод на искрено, не престорено състрадание, на безпомощност, а освен това и на възмущение. Баща му изричаше думите с абсолютно неподправена, идваща от глъбините на сърцето болка. С болка, идваща от глъбините на сърцето… Като чичо, който беше по̀ друг от чичовците в обичайните разкази… Който изпитваше едно особено чувство на отговорност към това „момче“… Тази отговорност беше наследство… Завет, който бе обещал да изпълни в незабравим момент на раздяла, при смъртен случай, ценно наследство, което се стремеше да заслужи…

Поначало беше непривично, че Ясеф наричаше баща му „tio“, чичо, тъй като между двамата мъже, всъщност сродници, които съдбата бе събрала посредством дълбока болка, имаше само четири години разлика във възрастта. Нещо по-важно: Ясеф беше по-голям… Ала понякога животът погаждаше доста странни шеги на своите „ученици“. В действителност двамата, събрани от тази странна игра, бяха братовчеди. Докато Аврам ефенди постигаше видими успехи в своя занаят, Ясеф, беше останал сирак още като юноша, беше преживял низ от неудачи… Търговията с олио не вървеше добре, а един ден ортаците му просто се изпариха и го оставиха потънал в дългове. За капак годеницата му избяга с единия от ортаците.

На смъртния си одър бащата на Аврам беше поверил на сина си, в чието бъдеще вярвал от все сърце, Ясеф и го помолил да поеме отговорност за него „до последно“… Аврам дал дума. Никога нямало да остави Ясеф безпомощен, самотен и беззащитен… След смъртта на баща си Аврам беше останал верен на обещанието и беше направил всичко, за да изпълни последната воля. В онази серия от злощастни дни беше изплатил всички дългове на Ясеф и после му беше помогнал да оправи личния си живот чрез женитба, осъществена с помощта на мадам Перла. Момичето произхождаше от бедно семейство, нямаше зестра, но семейството й се беше преселило в Истанбул от Одрин… Жените от Одрин минаваха за добри съпруги, добри майки. В сравнение с истанбулчанки може би изглеждаха донякъде селянки. В готвенето, чистенето, домакинстването обаче никоя не можеше да се мери с тях. Така разсъждаваше мадам Перла. Мадам Перла беше много наясно с тези неща, надали някога бе грешила. Освен това от душа и сърце вярваше в тракийките. За нея жените от Тракия бяха много по-искрени, много по-благонадеждни, отколкото редица истанбулчанки. Накратко, Ясеф не би могъл да си намери някоя по-добра. Пък и нейната бедност не беше толкова важна. Аврам беше вече достатъчно силен, за да подпомага едва ли не във всички случаи своя беззащитен племенник, поверен му от неговия баща. Цялото това развитие означаваше за Ясеф неочакван обрат в живота му в момент, в който беше вече убеден, че всичко е свършило. След тези дни той щеше да се опита да върви по своя път със съвсем други очи и да разглежда хората, с които влизаше във връзка, от съвсем друг зрителен ъгъл. Беше се научил и да не вярва на околните, да не се доверява на онези, които бяха извън малкото му семейство. По собствените му думи беше станал спокоен и възрастен. Спокоен и възрастен…

Въпреки своята затвореност никога не беше преставал да разглежда събитията в живота си и откъм комичната им страна. Това качество споделяше с чичо си. Имаха донякъде сходно гледище. Сходно гледище… В тази гледна точка можеше да се види неизчерпаемия извор на тяхната близост, тяхното приятелство. Може би се намираха, търсеха и обичаха един друг още повече заради това сходство. Ако трябва да бъдем честни обаче, в тази зрителна точка имаше и реалност, която ги разделяше и отличаваше. Да разсмее околните за Аврам беше забавление, солта на живота, докато Ясеф държеше да бъде комедиант във всеки момент от деня. Да, да бъде комедиант… За Ясеф това бе начин на живот, житейско изкуство. Начин на живот, житейско изкуство… Така например заявяваше на хората, попитали за професията му: „Мажа“, за да съобщи с други думи, че изкарва прехраната си с търговия с олио, и освен това да провокира своеобразни усещания у другите. Понякога, когато беше в лошо настроение или „зациклил“ в някой момент от миналото си, Ясеф обичаше да казва и че е сводник. Такива отговори даваше само на дамите, които се осмеляваха да го „поднасят“. Дали го правеше, защото се чувстваше като донжуан, или за да си отмъсти тайно, коварно на онази жена, която в миналото го бе накарала да изстрада тази нараняваща изневяра? Кой знае… Този въпрос безспорно спадаше към въпросите, които не можеха да получат отговор или да се задават. Понеже такъв един въпрос означаваше да навлезеш, да се осмелиш да навлезеш в друга самота. Накратко, тогава Ясеф не можеше да даде истинския отговор, очакван от него, не го намираше. Подобно на мнозина, които искат да държат положението си в тайна, така и той не можеше да опише вярно своето състояние. А хората около него не можеха да опишат правдиво него и какво виждаха у него. Но да оставим настрана всички тези факти — никой не можеше да му разкаже нов виц, тъй като той бе надарен с изумителна памет.

Да, всички тези неща, които бяха преживени, или щяха да бъдат събудени за живот, внушаваха предчувствието, че тук се търсеше друг път за спотайване, за прикриване на собствената голота. Такава диагноза можеше да се постави на всеки истински комедиант или актьор. Евентуално би трябвало да се добави още един детайл, който би могъл да потъне в забрава, а именно бягството, желанието да избягаш. Ясеф постоянно искаше да избяга от нещо, особено от себе си. Това, изглежда, бе и най-важната причина за факта, че въпреки всички усилия някак не се оправяше в реалността. Най-вероятно затова и не разбираше много-много от финансови въпроси или се преструваше, че не разбира. Та нали беше решил да бъде за другите само комедиант с мечтите си. Според бащата на Жак мислите му винаги витаели някъде другаде. Нямаше дюкян, не му подхождаше да се обвърже с дюкян, всяка сутрин да отива на едно и също място и всяка вечер да си тръгва от едно и също място. По цял ден кръстосваше улиците, за да бъде продавач на олио. По улиците можеше да се отдава на своите мечти. Докато печелеше насъщния, се вглеждаше в къщите на онези улици, представяше си прекрасните сцени, които се разиграваха, можеха да се случат в стаите, съумяваше да се вмъкне в онези стаи, а след тези авантюри на фантазията можеше да види хората, с които разговаряше, в тяхната голота, без да се издаде.

Ясеф никога не забравяше, че с помощта на Аврам ефенди бе получил възможност да продължи търговията с олио и нощем да спи до вярна жена, тоест че пак имаше социална среда. Изразяваше благодарността посвоему, като оттогава нататък наричаше своя братовчед „tio“, сиреч чичо. Въпреки началните резерви, с времето всички, които бяха поканени на спектакъла или трябваше да останат в спектакъла, свикнаха със ситуацията, с такава роднинска връзка. За пореден път различието на Ясеф бе прието, с други думи — наложи се като факт. В края на краищата тази другост трябваше да се приеме, ако човек искаше да спечели приятелството му, или да го хареса. Пък и с това държане, с този начин на живот, Ясеф не целеше нищо друго, освен да се шегува с живота, с онези, които обичаше и не обичаше. Мадам Перла, която виждаше този спектакъл, тези обстоятелства, участваше с цялото си сърце и с жизнения си опит в него и, от една страна, му позволяваше да я нарича „tiya“, леля, без да й бъде неприятно, а от друга — гощаваше любвеобилно племенника в дома си, като не забравяше и овреме да му „трие сол на главата“. Това бяха хубави дни за Ясеф. Хубави, незабравими дни…

Жена му беше не само най-вярната жена, но същевременно и най-преданата зрителка. Жак помнеше добре тази жена. Имаше погледите на човек, който умее да носи кръста си. Даже когато в някои нощи мъжът й се прибираше късно и отгоре на това пиян, тя не казваше нищо. Това мълчание спадаше, така да се каже, към изискванията и неизбежностите на тогавашното време. Спадаше към изискванията и неизбежностите на тогавашното време, към животворните артерии, които подхранваха до последно любовта и усещането за дълготрайна заедност… Ако не е познавал тези времена, човек не може да разбере, да оцени това държане. Това държане не може да се възкреси в контекста на други борби или действителности. Погледнато отвън, това държане не може да се види от правилния зрителен ъгъл… Тогава там онова държане намери и взаимност, беше време, когато намери заслуженото си място… Винаги, когато разказваше за дългите безсънни нощи на жена си по време на болестта, Ясеф неволно си припомняше тази всеотдайност, която не искаше нищо, освен обич, просто обич. Това бяха нощите, в които той не беше комедиант, в които дори не можеше да бъде комедиант… Няколко дни след вечерното семейно посещение Ясеф щеше да загуби жена си. Болестта така и не получи име.

Както при всички ранни смъртни случаи, много ранни смъртни случаи, опечалените изживяваха смъртта като празнота, като съжаление. Този смъртен случай потвърди определението „несретник“ за Ясеф, който в напълно неочакван момент се превърна в опечален… Малкият Ицхак, плод на този незавършен съвместен живот, бе тогава седем-осемгодишен. Близо година по-късно Ясеф се ожени повторно. По негово мнение имаше много важна, узаконяваща този брак причина, която всеки знаеше, трябваше да знае. Дом без жена не можеше да съществува, не можеше да диша, да стопли душата на човек…

Ицхак обаче не можа да приеме, да одобри решението на баща си и да продължи живота си като сирак в този вид, с друга жена. Оттогава Ицхак се превърна в сприхаво момче, което трудно допускаше другите до себе си. Старанието на Белла, новата жена, да изпълнява с добро желание, от цялото си сърце задълженията си като нова майка или поне като по-голяма, направляваща живота му сестра, впечатляваха единствено Ясеф и околните. Никой не можеше да обвини Белла, че като мащеха кара Ицхак да усеща мащинското в общоприетия смисъл. В старанието и усилията й да бъде сърдечна евентуално биха могли да се потърсят следи от чувство на вина, възникнало от обстоятелството, че поради смъртния случай е дошла по-късно в дома. Но тази жена, поела товара на този брак, с който трябваше да се забрави и погребе друг брак, с времето стана всеобща любимка и показа на Ясеф, че той може да живее живота си и по друг начин. Всички тези малки открития и много лични детайли обаче не попречиха на Ицхак с всеки изминал ден да се чувства все по-чужд в този дом. В един ден от четиринайсетата си година Ицхак си тръгна тихо и кротко около полунощ и остави на леглото си писмо, съдържащо кратки изречения: „Отивам да намеря собствения си живот. Правете с вашия каквото си щете“.

Нито интензивното издирване, нито усилията на познати на Ясеф доведоха до успех. Заличавайки така напълно следите си след тази нощ, Ицхак показа на всички доколко отричаше живота в този дом. Тогава, а и по-късно, Ясеф често говореше за своя блуден син. Много често, за да говори постоянно за това и да го показва… Много често, за да усеща по-слабо или да внушава по-силно на другите своята изоставеност. Един ден зададе на Аврам ефенди въпроси от сорта: „И той ли беше част от моя спектакъл?… Трябваше ли да въвлека и него в моя спектакъл? Или той искаше да бъде комедиант като мен в същия спектакъл?“. Тези въпроси, които се различаваха само по дребните подробности, отчаянието, и угризенията на съвестта, всъщност се въртяха около един-едничък въпрос. Ясеф се опитваше да разбере кога каква грешка бе допуснал. Братовчед му замълча. Вече се познаваха доста добре. Освен това въпросът, както много истински въпроси в живота, съдържаше в себе си и отговора. Въпросът трябваше да даде отговора, ако човек се замислеше за онези животи. Това беше вторият път, в който Ясеф не беше комедиант…

Ицхак нямаше да се върне години наред. Въпреки всички „издирвателни акции“ нямаше да го намерят. Чуха само, че бил замесен във всевъзможни незаконни сделки…

Бяха изминали двайсетина години, когато Ицхак се върна вкъщи, няколко месеца след като Белла беше избягала с някакъв рибар. След толкова дълъг брак беше дала съвсем кратко обяснение. Обяснението на Белла беше кратко и безмилостно. Отдавна вече имала връзка с рибаря. Той бил млад и я карал да усеща женствеността си.

Дали завръщането на Ицхак точно по това време можеше да се обясни с чиста случайност? Кой ли път бе избрал човек, решил да остане толкова далеч от родния си дом, та след толкова години лесно да намери начин за сближение с баща си? По този въпрос веднага ни хрумва, че може изобщо да не е успял да се отдалечи толкова много, колкото сме си мислели… Да избягаш, да съумееш да избягаш наистина и бездруго е възможно само в „онези разкази“… Ицхак се върна вкъщи като сломен човек с помрачени очи. Откъде и защо бе дошъл, с какво се беше занимавал, какво възнамеряваше да прави — това не можа да каже. Явно бе преживял повече, отколкото човек би трябвало да преживее за двайсет години.

В това време баща и син за пръв път се опитаха да разберат живота на другия…

В къщата в Асмалъмесджит Ясеф възпроизвеждаше дългите разговори със сина си с всички подробности и коментари. Въпреки усилията след толкова години явно не им се удаваше да се разбират достатъчно и да направят жертва един за друг. Съдбите им ги предопределяха за различни животи. Веднъж се скараха лошо в жилището в Асмалъмесджит. Внезапно Ицхак каза на баща си: „Ти не поръча да прочетат даже и една свястна заупокойна молитва за майка ми!“. Гласът му потрепери, а очите му се навлажниха. След тези думи очите на всички в жилището, които бяха принудени да слушат тази кавга, се навлажниха. Значи Ясеф даже не беше поръчал да прочетат заупокойна молитва за Диаманте, за тази кротка жена, нито веднъж не бе отишъл на гроба на тази жена, която бе повлияла върху една част от живота му и никога не му беше изневерила… Ала всичко това нямаше нищо общо с безсърдечие, с измяна. Той беше от хората, които не могат да погледнат миналото, които по-скоро могат да го изключат от съзнанието си. Мъката по Белла щеше да изживее по същия начин… В противен случай не би съумял да бъде комедиант, онзи комедиант… Да бъдеш комедиант беше трудно изкуство, то означаваше, че човек трябваше да умее да забравя, по-точно да умее да живее… Навярно тук бе решаващото обстоятелство за невъзможността на Ицхак да разбере, да види баща си въпреки целия си опит и „натрупаните познания“. Двамата знаеха много добре, че след онази кавга не могат да намерят общ знаменател. Няколко дни по-късно Ицхак се сбогувал завинаги с думите: „Бил съм вече на доста места, приемал съм и съм зарязвал доста работи, какво пък, ще пробвам още веднъж“.

На раздяла не се прегърнали. После Ицхак се обърнал и, сякаш вслушвайки се във вътрешен глас, внезапно разкопчал ризата си и с все сила раздрал долната си фланелка. Ясеф разбрал какво има предвид и кимнал, като да потвърди ситуацията, тяхната ситуация. Този жест бил отреден за мъртвите при погребения. Изисквал се кураж, когато живи хора по този начин се подлагали взаимно на страданието да изживеят една „катастрофа“. Но те били вече изгубили онова, което можели да изгубят. Било момент на раздяла, на истинска раздяла, която причинили на себе си и на другия. Моментът на истинска раздяла… Сякаш смъртта влязла в дома им… Това било тяхното еврейско време, по-точно тяхното единствено еврейско време. Съумели да се „познаят“ само в този миг. Е, Ясеф имаше още една причина да играе уличен комедиант. Имаше още една причина да казва, че най-добрата работа, която бе могъл да върши в живота си, с която постигнал успех, била „мазането“. Това „мазане“, което бе правил цял живот, след изоставянето придоби значение на своеобразно желание за мъст… Когато си спомняше за всичко това, Жак все се питаше защо този баща и този син в онази далечна история въпреки всичко не бяха успели да се разберат. На този въпрос така и не намери правдоподобен отговор. За да се разбере по-добре историята, трябваше да се проследят дирите на дълбокото разкаяние. В къщата в Асмалъмесджит Ясеф дълго бе говорил за това разкаяние и казал, че бил направил всичко възможно, за да бъде изоставен, за да бъде оставен най-сетне сам от близките си. Животът не обичаше комедиантите, своите истински комедианти, а и да ги обичаше, не им прощаваше…

Жак разбра колко прав бе Ясеф в своето оскърбление или възмущение, за което можеше да разкаже само на малцина, когато след години видя Ицхак да продава чорапи на пазара за камили в Тел Авив. Ицхак, когото срещна там, на когото се натъкна по случайност, беше сломен, много остарял мъж. Застанал зад малка маса, хвалеше стоката си и — без да се съобразява в коя страна живееше — смесваше еврейски и турски думи. Турски думи… И то с такава изобретателност!… Ту викаше еврейската дума „yarad“ — намаление, ту турското: „Yarak! Yarak!“ — хуй… Точно в този момент погледите им се срещнаха. След мимолетно слисване Ицхак каза, все едно не бяха преживели дългата раздяла, а не се бяха виждали от два-три дни: „Какво да правя, татко Жак, комедиантството го усвоих от баща ми. Сега го разбирам по-добре. Нашето изкуство е да мажем живота“. В този миг Жак погледна ласкаво момчето, което изглеждаше старо, но не и зряло. Не можеше да му каже, че баща му бе починал преди години в самота, след като бе копнял най-вече за сина си… Побъбриха си за това-онова, за търговията, за родния град… Без да зададат, без да могат да зададат същинските въпроси… Просто, както бе прието при такива срещи… С мълчание и стремеж да бъдат възприети другояче… С мълчание и стремеж да изглеждат добре… Това бе достатъчно и на двамата за тази незабравим среща. След като се поотдалечи, чу как Ицхак запя стара, весела турска песен. В Тел Авив, на народен пазар, един мъж пееше турската народна песен „Развей, развей носната си кърпичка… Прати, прати тук твойта мила…“, сякаш за да не забрави един стар, много далечен Истанбул. Стори му се, че Ицхак пееше донякъде и за него. За да покаже самотата си, да изрази по-ясно усвоеното от баща му комедиантство… В онзи ден там имаше някой, който можеше да разбере, да съпреживее турската песен на Ицхак… Ясеф отново беше жив пред очите му. Жак още веднъж се сети за изречението „Комедиантството е нашето изкуство“. Комедиантството е нашето изкуство… Усмихна се.

След като Ицхак си тръгна, Ясеф взе да идва много по-често в къщата в Асмалъмесджит. Общо взето, никой не знаеше кога ще дойде… Но вратата бе винаги отворена за него. Това одобряваха всички в семейството. Освен всичко останало, присъствието му се отразяваше добре и на майката на Жак. Понякога седяха и си говореха за старите времена. В онези дни Ясеф обичаше и да им разказва вицове. Сега повтаряше старите си вицове, вицовете, за които можеше да се сети, като май си мислеше, че ги разказва за пръв път. А те не се издаваха, смееха се и участваха в играта. Както в разговорите с мадам Перла, така и в часовете, посветени на вицовете, Ясеф намираше сгоден случай да изживее още веднъж своето комедиантство. Това бяха последните мигове. Последните мигове… С две думи, всички се забавляваха, когато им гостуваше Ясеф. Тогава Ясеф казваше и че е живял ненужно дълго, че иска да умре веднага, но някак не може да го уреди. Тогава не си спомняше нито за първата си годеница, нито за Диаманте или Белла. Само Ицхак не можеше да забрави, само при Ицхак се връщаше във въображението си…

После… После един ден умря по подобаващ за него начин, в една къща в Куртулуш[1], след като предната вечер им беше разказвал до късно още една серия „неприлични“ вицове. Тогава вече се бяха преместили от Асмалъмесджит в квартал Харбийе…

[1] Стар истанбулски квартал на североизточната страна на Златния рог, през 20-ти век населен предимно със занаятчии гърци, арменци, евреи, впоследствие от 60-те години загубил мозаечния си национален характер, сега един от бедните квартали на града. — Б.р. ↑

Пожарът

Бяха изкарали време, в което жилищата им се смаляваха, ставаха по-тесни при всяко преместване в рамките на Истанбул. Времена, в които загубиха поред всичките си жилища, стаи, градини… Безспорно загубиха не само тези места. Но въпреки че през дългите години бе изпитвал многократно усещането за загуба, загуба във всяка допустима форма, сега се страхуваше порядъчно да се изправи отново пред тази реалност сам, в тази самота, в тази изоставеност. Ето защо реши поне сега да не се занимава повече с това. Рано или късно самотата стигаше до всеки. Самота, която всеки опознаваше рано или късно, волю или неволю и която предвестяваше, че „последните места“ ще бъдат още по-тихи и по-пусти, отколкото всичко досега… Това бе съдбата на дълголетниците.

Беше решил да погребат Ясеф в гробищата на Хаскьой. На везните натежа не фактът, че там гробът беше по-евтин отколкото другаде, а по-скоро, че там бе неговата територия, парчето земя, на което този човек би искал най-много да остане. Беше роден там. Там като малък бе загубил баща си по улиците, заедно с майка си, която ходеше да пере по богатските къщи, се бе научил да се бори с бедността, там бе изпитал на гърба си различни видове изоставяне и там бе наблюдавал как Ицхак тръгна за чужбина. Там бе открил своето комедиантство, бе намерил възможност за живот… Там той беше „продавачът на олио“, „мазачът“.

Онази вечер в Халъджъоглу никой не би могъл да си представи многобройните премествания в Истанбул. Да, Диаманте беше много болна. Баща му, както винаги, бе потърсил всички възможни варианти, за да намери решение; не се беше задоволил с домашни лекари, а бе повикал дори доктор Барбут от болницата в Балат. Въпреки всичко положението беше безнадеждно. С даденостите на тогавашната медицина не бе възможно нито диагностициране, нито лечение на заболяването. Бяха изправени пред зла участ, която виждаха в цялата й яснота и от която знаеха, че няма отърване, няма спасение. Подир този удар на съдбата щяха да последват и други…

Същинската катастрофа за тях обаче щеше да бъде пожарът, избухнал в къщата им… Един от работниците, който бе останал у тях, дотича с последни сили и им съобщи вестта за нещастието, дишайки на пресекулки, така че едва разбраха ломотенето му. Говореше несвързано. Дългогодишният им иконом Джако Куция пак нападнал мастиката, насвяткал се до козирката и после пуснал цигарата си близо до ателието. Тази дребна непредпазливост била достатъчна, за да подпали набързо къщата. Огънят обхванал първо ателието, после се разпространил в цялата къща. Обитателите успели да се спасят в последния момент. Само Джако останал вътре; след като забелязал твърде късно каква е причината за пожара, съобщил я на неколцина и отказал да излезе, не реагирал на виковете… Разбрали какво искал да каже с това. Останал нарочно в къщата. Никой не обичал и не познавал къщата повече от него. В такива къщи често се намират хора, които вършат всякаква работа, стават за всякаква работа. Такъв беше и Джако. Беше живял с къщата… Всички бяха свикнали да не се бъркат в работата и странностите му. Джако изпълняваше задълженията си без излишен шум. Произхождаше от бедно семейство с италиански корени. Пиеше като смок. Когато му искаха сметка заради бидоните с мастика, винаги отговаряше с лъжа. Затова можеше да изкупи извършеното от него непредумишлено престъпление — смъртта на къщата — единствено със своята смърт. Неговата история бе донякъде и история на самата къща. След това престъпление той вече не можеше да се покаже навън. Вече не можеше да излезе… За него вече нямаше „навън“… Тъй като бе унищожил онова „вътре“, своето „вътре“…

Веднага хукнаха към къщата. Не повярваха на очите си. Бяха обречени на безпомощност. Пламъците не можеха да се угасят. Нямаше начин да се спасят от този пожар. По онова време и бездруго нямаше спасение при такива пожари, при такъв домашен пожар. По онова време на обитателите на тези къщи не им оставаше нищо друго, освен да гледат пожара. Пламъците се издигаха към небето в мрака на тази лятна нощ, постоянно променяйки формата си като всички пламъци… Вътре изгоряха толкова много неща, които имаха различни имена и значения за различни хора, в различни моменти бяха придобили живот и бяха обогатени с различни асоциации, бяха умножили стойността си… Стояха като вкаменени. Не можеха да промълвят ни една-едничка дума. Ни една-едничка дума… Тъй като онова, което изчезваше, което биваше унищожено, беше не само къща, но и ателие, издигнато до завидно ниво с усилия, коствали години и голям труд; състояние, поминък, всекидневният хляб на мнозина, надежда за бъдещите години, свят на сигурност, за който никой не би си помислил, не би могъл да си представи, че може да се разклати…

Съкварталците и работниците се бяха опитали да спасят едно — друго, да спасят поне някои от онези неща и да угасят пожара с всевъзможни съдове, но всички усилия бяха напразни. Да, по онова време нямаше спасение при онези пожари…

Щом видя, че усилията са безрезултатни, баща му, въпреки че му беше трудно, се опита да запази самообладание и каза на братовчед си Алберт Ноан, който бе притичал с надеждата евентуално да помогне с нещо: „Известно време ще поживеем у вас… Нямаме друг изход“. Близко до ума е, че в този момент, когато неочаквано получи шанс да окаже помощ на своя богат братовчед Аврам, Алберт Ноан изпита освен съжаление и тайна радост и гордост. В дните след катастрофата братовчедът Ноан и жена му Беки доказаха на практика една често употребявана поговорка: „El ke biyen se kere, en poko lugar kave“ — „Които се обичат, намират място и в теснотията“. Проявиха към тях голямо приятелство и гостоприемство в малката си къща. Онези дни щяха да останат незабравими, като този топъл дом… Когато тръгнаха заедно към онази къща, не знаейки какво да направят или кажат от покруса, пожарът продължаваше да бушува. Баща му им каза да вървят, искал да остане за малко сам. По-късно щял да ги догони. В тази нощ естествено не можаха да мигнат. Щом се зазори, Жак поиска да види къщата. Баща му беше още там; седеше прегърбен на един камък. Беше подпрял лакти на коленете, а брадичката — с ръце. Без да помръдне, гледаше това, което бе останало след пожара, пожарите… От къщата беше останала само купчина развалини… Усетил идването на Жак, каза: „Ела, седни до мен“. Каквото искаше да каже, каквото можеше да каже, заседна като буца в гърлото му. Докосна баща си по рамото и успя да промълви само: „Татко…“. Треперенето на гласа му естествено имаше значение. Онова треперене можеше да бъде израз на много чувства. В този момент обаче всичко се съдържаше в изречението, което се състоеше само от една дума и чийто край липсваше… Тъй като в такъв момент нямаше какво да се каже, още не…

„Не казвай нищо… Както виждаш, за една-единствена нощ стигнахме до нулата, синко… Но не тъгувай, докато имаме нашия занаят, все ще успеем да стъпим на крака. Още не сме умрели“ — каза баща му. Явно бе усетил какво изпитваше, но не можеше да изрече синът му. Дълго седяха един до друг и гледаха развалините от къщата, живяла със своите хора, своите надежди, своите утешения, своите килими и други предмети. После баща му каза: „Не тъгувай, синко… Ще се справим, ще бъде трудно, но ще се справим. Виж, глупакът Джако е мъртъв. Превърна се в пепел и изчезна… Това можеше да се случи и с нас… Къща може да се построи, също и ателие. Най-ми е мъчно за изгорелите килими… Сред тях имаше много редки екземпляри, които вече не се намират, които друг майстор надали може да изработи толкова лесно… А и с тези килими бяха свързани усилията на толкова хора и толкова спомени…“. Не беше ядосан. Не се сърдеше на никого. На никого… Дори на Джако Куция… Беше далеч отвъд гнева, яростта. Загубата на килимите изживяваше като загуба на хора… Във всеки от тези килими виждаше различен спомен, различен допир… За него килимите бяха донякъде като друго семейство, принадлежаха към членовете на „другото“ му семейство, което бе смятал за безсмъртно…

В този момент обичах най-силно баща си

Усилия, надежди, спомени… С течение на времето всеки щеше да разбере още малко по-добре какво бе загубено в онази нощ, в този пожар. Благодарение на тези загуби се отвори врата, довела дотам, че всеки разбра по-добре себе си, но и другите. Бяха се преместили от своя свят на сигурност в друг свят, в който се чувстваха много „по-голи“. Ето че вече не можеха да гледат живота от своите прозорци на „сигурността“…

Сутринта, след нощта на пожара, не събраха смелост да го изрекат на глас, но и двамата знаеха, че килимите, които там за няколко часа се бяха превърнали в купчина пепел, струваха близо петстотин хиляди лири. Доста голямо състояние за трийсетте години… За няколко часа бяха загубили доста голямо състояние. По-късно Жак щеше за кратко време да загуби съвсем неочаквано и други богатства. В този момент отново се усмихна. В „новите“ си дни, в които се задоволяваше само с наблюдаване, си мислеше колко смешни в своята самоувереност бяха някои хора от близкото му обкръжение, които бяха натрупали голямо състояние. Смятаха, че техните убежища никога няма да рухнат, че са непоклатими… Само да знаеха… В този момент му се прииска да сподели нещо с някого… Да сподели определени неща, които бе преживял, нещо просто, но незабравимо, отнасящо се до живота, техния живот… Отказа се… Те и бездруго нямаше да го разберат. Беше седял до баща си и не бе казал нито дума… „И борът е изгорял, виж. Вече няма да можем да слагаме масата под него и да пийваме вечер мастика…“ — беше казал баща му. Не бяха събрали сили да се погледнат в очите. Знаеха значението на бора в техния живот. Сега трябваше да погребат там много летни нощи… Дали в по-късния си живот беше обичал толкова пъпеши заради онези летни нощи? Дали затова му бяха толкова важни двата бора в градината на къщата им на Бююкада?… Дали затова цял живот беше вярвал, че боровете даряват човек със спокойствие?… Не бяха събрали сили да се погледнат в очите. Не се погледнаха, ала по всяка вероятност виждаха пред себе си едно и също място и едно и също време. Може би затова мълчанието помежду им бе многогласно мълчание. Мълчаха… После, след това дълбоко мълчание той каза с решимост, с едва ли не чужд глас: „Татко, ще затворим и дюкяна в Акарчешме. Освен това имаме още малко пари… Не се тревожи. Както каза, пак ще стъпим на крака, но с това въпросът за килимите е приключен. Имам нова идея“. Баща му мълчаливо гледаше пред себе си и бавно чертаеше в пръстта някакви безсмислени фигурки с пощадена от пожара съчка. Искаше още веднъж да погледа развалините отсреща. Още един път, безмълвно… А после… А после каза: „Както искаш, синко“. Беше се опитал да не издаде вътрешното си поражение. В този момент обаче можеше да направи само това, трябваше да се задоволи с тези няколко думи. Но за онези, които познаваха тези взаимоотношения, тези животи, няколкото думи, това малко изречение имаха много дълбоко значение. Беше моментът, в който се бе доближил, бе успял да се доближи най-много до баща си. Един от миговете, в които бе обичал най-силно баща си… Онези, които познаваха тези взаимоотношения, тези животи, бяха наясно, че такива мигове бяха голяма рядкост в течение на дълги години. Сто на сто и баща му бе усетил тази близост, тази топлина. „Както искаш, синко…“ Това изречение беше важно; то характеризираше прелома, който трябваше да бъде извършен след пожара. Тази нощ бе последната, в която баща му се беше отнасял към него бащински, държал се бе с него като „глава на семейство“. Сега беше негов ред… Право да си каже, още не бе съзрял за това. Ала понякога трудностите даваха и изходи, а изходите — решения. Трудностите раждаха нови стремления… А за кои от взаимоотношенията, диктували нашия живот, бихме могли да твърдим, че сме били подготвени?

Кои картини крият онези килими?

Имаше както емоционални, така и разумни причини да затворят дюкяна в Акарчешме. След пожара изворът, снабдявал дюкяна с килими, беше пресъхнал. Там беше не само ателието, а и животът на баща му, неговото изкуство и неговият ентусиазъм. Да вижда дюкяна по този начин, сам и беззащитен — с времето това би състарило преждевременно баща му, би го отдалечило от живота. Жак трябваше да намери за себе си нов, съвсем нов път. Нов, съвсем нов път… Заради друг живот и други мечти… Пък и дюкянът нямаше да носи приходи, достатъчни за изхранването на толкова много хора. Независимо от всичко това се променяха и времената. Всеки вече бе започнал да гледа на настоящето от друг ъгъл, с други очи…

След Асмалъмесджит се преместиха в много голям апартамент. Беше доста по-малък от онази къща, но все пак можеше да се смята за голям, като се имаше предвид стесняването поради пожара…

Той отвори дюкянче за галантерия на Юксеккалдъръм. В живота им отново се появи нещо, свързано с багрите. Нещо, свързано с багрите, с възможния език на багрите, който щеше да се различава от живот до живот. В домовете багрите щяха да се събуждат за живот в други форми и с други докосвания… С една кутийка, с цветето на покривчица, с копче, пришито много набързо някоя сутрин, понякога се свързваха съвсем специални моменти. Майка му вярваше, че ще им донесе нещастие, ако пришие копче или закърпи дупка на дреха, която е на гърба им, но когато все пак й се налагаше да го направи, прибягваше до помощта на старо заклинание, за да ги предпази от „лоши погледи“. Заклинанието напомняше за малка молитва. За малка, донякъде детинска молитва… През всичките години нито за миг не бе забравил думите, които майка му мълвеше на своя език в тези моменти. Сега… Сега обаче се затрудняваше да си ги припомни. Как беше това малко стихотворение? Как беше онова малко стихотворение, което години наред го беше съпровождало в детството?… Май така… Горе-долу така: „Ensima de ken kuzğo?… Ensima del ijo del rey de Fransiya… El ke tenga tuz ansiyas… Tu ke tengas su bien…“ — „Я, на кого ли шия?… Шия на сина на френския крал… Твоите беди да станат негови… Неговите беди да станат твои“. Виж ти, спомни си, успя да си спомни… Ама че странно стихче… Какво търсеше френският кралски син в дома им? Откъде майка му знаеше това малко стихотворение, от кой живот? Дали тогава в онези домове беше известно, че френският крал от много години вече бе прокуден от сцената на историята?

По времето, когато отвори дюкянчето за галантерия в Юксеккалдъръм, изживяваше и първите дни от брака си с тази млада девойка, чудно красивата тракийка, дни, изпълнени с надежди и докосвания, и недосегаемост. Баща му много харесваше тази млада жена, която внесе нов „глас“ в дома. За кратко бе успял да съгради обич, която бе основана на топло чувство и която най-вече срещаше задушевна и напълно естествена взаимност. Двамата споделяха един копнеж, който бе базиран върху тяхната история, който бе оставил у тях дълбоки, тайни следи… Външният наблюдател би отдал обичта на факта, че баща му бе намерил в лицето на Роза дъщерята, която от години търсеше, чиято липса усещаше. Тази мисъл безспорно съдържаше част от истината. Това чувство намираше израз в погледи и постъпки и се разкриваше съвсем ясно пред околните. Баща му и бездруго беше от хората, които не можеха да крият, никога не бяха крили чувствата си. Животът въпреки всичко не бе успял да го промени… Взаимоотношенията им придобиха още по-дълбок смисъл, когато и Роза си спомни, че в онези далечни години бе загубила баща си. Сякаш търсеше у свекър си белезите на баща. Тази истина не биха могли да признаят нито пред себе си, нито пред другите. Главното беше да съхранят магията на играта и да я продължат докрай с тези малки мечти. Трябваше докрай да изживеят „действителността“ в играта… Тази магия, истината, произтичаща от играта, бе много по-важна от същинската реалност. Имаше един детайл, който придаваше „цвят“ на играта. Детайл, който можеше да се разбере и оцени само ако човек се доближеше до тяхната игра. Щом се установи, че Роза има дарба за ръкоделие, особено за плетене, се прояви чувството, донесло този детайл. Не беше възможно баща му да „пропусне“ тази дарба. За кратко време той видя онова, което трябваше да види. Един ден Аврам ефенди направи подарък на снаха си, който беше много скъп както за него самия, така и за всички, които го познаваха. Беше обикновен тъкачен стан за килими, който бе изработил грижливо със собствените си ръце. Обикновен малък тъкачен стан… Искаше да научи „дъщеричката“ си да тъче килими… Това бе прекрасен подарък както за Роза, така и за членовете на семейството. Роза беше разбрала какво означава за мъжа, когото толкова обичаше и ценеше; а семейството видя, че въпреки пожара Аврам ефенди не беше затаил от нея напълно тази част от живота си. След този подарък връзката между баща и дъщеря се обогати благодарение на килимите, които тъчаха заедно. Килимите, които в свободното си време тъчаха заедно за дома си или за по-късните домове на близките си, бяха и техни бягства, техни мечти, както и мъничко техни съдби… Имаше още много килими от онова време… За някои килими Жак не помнеше къде, в кой кът от дома бяха скрити. Само Жулиет, която знаеше доста тайни чувства и детайли за него, можеше да ги намери на местата, където бяха „изгубени“. Щеше да я помоли да дойде някой ден. И бездруго не беше идвала отдавна… Но след всичко, което се беше случило, което бе принудена да преживее, не можеше да я упрекне за дългото отсъствие. Можеше да разбере, това чувство можеше да сподели с нея, с тях. Бяха видели различните лица на смъртта, бяха — честно казано — свикнали със смъртта…

Жулиет… Неговата мила, интелигентна снаха Жулиет, която понякога чувстваше по-близка от синовете си… Колко интересно… Какъв интересен път само бе предначертала съдбата на членовете на това семейство… Към Жулиет изпитваше нещо подобно както баща му към Роза. И той бе намерил в лицето на Жулиет дъщерята, която отдавна търсеше, чиято липса неизменно усещаше. Като огледаше подробностите обаче, Жулиет беше различна от Роза, от дъщерята, която Роза беше за баща му. В близостта, която му беше демонстрирала в първите години, майсторски беше скрито чувство на „отмъщение“… Жулиет бе научила с почти всички подробности всичко за историята на Берти, от времето, преди тя да влезе в семейството. Знаеше каква дълбока несправедливост бе извършена в тази история към мъжа, когото обичаше, за когото се беше венчала и с кого бе решена да сподели живота си. Тя искаше да му покаже за каква жена се беше венчал синът му, за каква жена бе успял да се венчае онзи, към когото Жак бе проявил толкова голяма несправедливост, когото не ценеше колкото заслужаваше… В онези години любовта на Жулиет целеше най-вече да „покаже“ Берти на баща му. Не му беше нужно много време, за да разбере това. Хора, които заемат сходна позиция спрямо живота, не се затрудняват да се разбират един друг. Жулиет веднага бе започнала да се държи като жена с позиция, но най-вече да търси одобрение… С времето обаче взеха да се разбират по-добре. Дойде времето, в което заедно оценяваха околните и се опитваха да ги вместят в своите животи. Да, Жулиет беше различна. Играта й беше различна. Много по-различна от невинната, чистата игра, която мадам Роза играеше с баща му…

Както изглежда, Роза бе успяла да упражнява таен контрол над баща му, опирайки се на силата на доверието, което той проявяваше към нея. В тези взаимоотношения бе поела закрилническа роля, изпълнена със спонтанност, решителност и сърдечност. Закрилническа роля… Тя обаче беше изпитвала това чувство на отговорност, на дълг не само заради баща му, а и заради всички членове на семейството. Беше от жените, които бяха донякъде убедени, че са родени за такова задължение.

Тогава баща му всяка сутрин ставаше рано както в старите времена, обличаше се елегантно и отключваше дюкяна, техния „работодател“. Премиташе пода и избърсваше праха. Така го беше научил Кеворк ефенди… После запалваше цигара, пиеше кафето си и чакаше своя син. След това си бъбреше с другите търговци наоколо, ранобудници също като него. Там му викаха „татко Аврам“… Знаеха и че се е занимавал с килими и че разбира малко от стари килими. Понякога се допитваха до него. Колко струва персийски килим от шест квадрата? Има ли познат, който поправя килими? Как трябва да се съхраняват килимите? На всички тези въпроси баща му отговаряше с идваща от душата му усмивка. Радваше се, когато му искаха съвет. Ала понякога такива разговори му носеха неизразима тъга. Неизразима тъга… Особено в дните, когато се говореше интензивно за това как трябва да се съхраняват килимите. Имаше обаче още едно обстоятелство, още нещо неизречено, което му носеше тъга. Знаеха, че разбира малко от килими, особено от стари, но никой там не знаеше за неговото изкуство, не бе чувал за страната, която бе за него най-важна на земята. Не можеше да разкрие и тази самота, тази изоставеност. Тогава, също като в старите дни излизаше на дълги разходки из добре познатия си Истанбул. Ходеше в „Парк хотел“ и в „Токатлиян“ или на Босфора. Понякога наминаваше към кръчмата на Ашер. Или в кафене „Саръмадам“ в градината „Джумхуриет“ в Тепебашъ… Само Роза знаеше точно къде отива. Обичаше да казва на Роза: „Ако един ден умра на улицата, поне ти ще знаеш къде да ме намериш“. Тогава го беше обзел странен страх от смъртта. Но щеше да живее още дълги години след онзи пожар, посвоему да изстрада много други „пожари“ и смърти, щеше да ги носи в себе си, без да сподели нито дума за тях с околните…

В онези дни татко Аврам и синът му Жак беседваха много дълго за това, което бяха преживели. Сега вече не бяха чужди един на друг. Но нима, за да стигнат до тази близост, трябваше да са толкова далеч от онзи живот?…

Кого аплодираше Лилика от прозореца?

От къщата в Халъджъоглу бяха взели със себе си само Лилика. Само Лилика… Въпреки всичките си чудатости и странности тя открай време се причисляваше към семейството. Лилика бе оставила дълбоко впечатление — като „по-голяма сестра“ — както у Жак, така и у брат му.

Беше едва ли не неделима част от техния живот. Не биха могли да я оставят там, на мястото, което бяха изоставили… Във всеки дом, в който се местеха, трябваше да се преместят, намираха ъгълче за нея. Малко ъгълче… Специфичността, която я задържаше в този ъгъл, която я превръщаше в „човек в ъгъла“, беше странният й говор. Говор, който подлъгваше другите да я смятат за малко смахната, малко ограничена, както лесно съди за хора, които са „други“. Нямаше как да се отрече, че почти всички се заразяваха с вируса на смеха, щом се сблъскваха с нейното странно говорене, нейната неспособност да употребява разсъдъка както бяха свикнали другите. Но който познаваше по-отблизо тази „друга“ жена, способна да се променя постоянно и напълно неочаквано, и се замисляше за този живот, за някои уловени моменти от този „живот на земята“, знаеше колко грешаха в оценките си „чуждите“. В очите на хората близо до нея тя имаше оригинален разсъдък, далеч надхвърлящ обичайната нормалност. Освен това нейното „майсторство“ беше скрито на няколко места, в няколко незабравими подробности. Лилика, например, можеше да разточи кора, която бе невероятно голяма и тънка и смайваше всички. Дните, в които разточваше листа от тесто, се смятаха за специални показни дни. Тя много се радваше, че за кратко играеше „главната роля“, че в такива моменти можеше да представи пред зрителите своя труд, своите успехи и самата себе си. Заради нея празникът Пурим зареждаше дома с особено вълнение, най-малкото за него и за брат му. В онези дни тя правеше прочутите си курабийки с орехи и стафиди. О, как копнееше за сладките, наречени „пръстите на Аман“… Тестото се месеше вкъщи и се носеше за печене във фурната. Помнеше, че в сместа слагаха счукани орехи, стафиди, много захар и канела; курабийките бяха с формата на сарми. Тези „пръсти“ бяха преминали през всичките години, не само в детството и юношеството, също и по времето, когато си въобразяваше, че е пораснал, те имаха място в неговия живот; по-късно жена му се научи да приготвя тези сладки. За пореден път бе демонстрирала старание, добро желание спрямо близките си. Пръстите на Аман… Колко смешни, детински и привидно несъкрушими са някои впечатления… „Пръстите“ трябваше да се сдъвчат хубавичко, до последната трохичка, за да се отмъсти хубавичко на жестокия везир Аман, идващ от мрака на историята. Колко много пръсти, колко безкрайно много пръсти имаше този човек! Когато я питаха какво мисли за „жестокия везир“, чиито пръсти всяка година грижливо и неуморно приготвяше, Лилика казваше: „Той има много, много пръсти! Той е много зъл!“. А понякога употребяваше погрешно „kadimsiz“ — без начало. Едва след години, когато дойде време да използва думата, той научи значението й и че всъщност вярната дума е „kademsiz“ — злополучен, носещ нещастие. За целта обаче първо трябваше да преживее по-реални и по-нараняващи „злини“… Лошите неща в онези дни бяха лоши неща в незабравима въображаема игра. Тогава му стигаше да знае, че думата „kadimsiz“ се използва за зъл човек.

Може би мадам Роза беше запазила „пръстите на Аман“ живи, за да не позволи да се заличи споменът за онези дребни злини. А Жулиет? Дали и тя искаше да участва в играта? Ето това трябваше да я попита. Само да не забрави… Напоследък бе започнал да забравя толкова много детайли… Не само някои „стари неща“, а и имената на отделни места започнаха да се отдалечават от него. Все още обаче имаше своите „безименни“ картини, които го обвързваха с живота и връзката с изживените по-рано дни… Сега повечето от тези картини, които получаваха смисъла си посредством малки разкази и спомени, чиято цена бе платена, сякаш бяха заключени на едно място в него, където той не можеше да отведе никого…

Сред незабравените сцени бяха и моментите, когато Лилика го миеше като малък… Как би могъл да ги забрави? В тези мигове бе изживявал своите първи сексуални опити, своята „първа жена“… Петъчната сутрин беше ден за баня. Първо миеха по-големия му брат, после него. Водата от цистерната се загряваше порядъчно в голям меден казан на огън с дърва. Отнасянето на водата в стаята бе задължение на Джако Куция. Въпреки ниския си ръст той имаше неочаквано яки ръце. Ръцете му бяха толкова яки, та човек се изкушаваше да каже, че цялата сила на този мъж бе събрана в ръцете му. Джако беше по цял ден пиян. Макар че често кашляше и дишаше хрипливо, вечно беше с цигара между устните. Създаваше впечатление на човек, който всеки момент можеше да се спъне или да падне. Но щом работата опреше до носене на тези големи казани, никой не можеше да се мери с него. Миеха ги в големи чебъри. Когато вършеше лудории, Лилика го плашеше думите: „Ще те попаря с вряла вода, докато те мия“. И всеки път успяваше да го произнесе много неподправено. Тъй като никой не можеше да предположи какво кога щеше да й хрумне. Притежаваше психическа нагласа, отворена за неочаквани лудости, които евентуално се смятаха за опасни. Никой не знаеше кога можеха „да я хванат бесните“. Случваше се например да издебва кварталните деца, които често я ядосваха, да им устройва капани. Бяха планирани, прецизно конструирани капани. Най-често бяха от сорта как да бутнеш някого в дупката. Сред впечатляващите й мерки бе да сложи увит в хартия плъх насред играещите на улицата. Напълно обичайно „наказание“ обаче беше да изстреля камък, от който наистина болеше. За тази „мярка“ тя седеше в „засада“ и използваше прашка, за която никой не знаеше откъде я има и къде я крие. Беше много точна, никога не пропускаше целта. Веднъж видя как съседското куче оцапа прострените в градината снежнобели чаршафи и наказа „виновника“ с нажежена маша. Не беше лесно да я спреш в такива ситуации. В тези моменти другите не виждаха какво виждаше тя, а какво казваше — никой не разбираше. Това бяха нейните периоди на „лудване“, които настъпваха рядко… Извън тези периоди беше онова симпатично момиче, което някак си не порастваше и умееше да печели сърцата на околните; което поради странния си говор изтръгваше лека съчувствена усмивка у всички. Когато ходеше да пазарува, имаше навика сегиз-тогиз да си говори сама на улицата и да се смее. Всички тези особености я бяха превърнали в жена, която, от една страна, търпеше подигравки, а от друга — малко плашеше. Затова заплахата „Ще те попаря с вряла вода“ никога не беше за подценяване. Но в онези часове за къпане тя се преобразяваше в една както донякъде прелъстителна, така и донякъде майчински настроена жена. Разреждаше горещата вода до подходящата температура и държеше много на чистотата на кърпите. Тогава човек можеше да й направи най-хубавия комплимент, казвайки: „Колко прекрасно ухаят кърпите, Лилика“. А тя се усмихваше като момиченце и отговаряше с присъщата си женственост: „De novyo paşa… De novyo ke te laves I yo ke lo veya inşalla“ — „И като станеш младоженец, момчето ми… И като младоженец ще се миеш така, дано да го доживея“. Този разговор трябваше да се провежда при всяко къпане, това свое желание Лилика трябваше да изказва при всяко къпане. Иначе би имала чувството, че чистотата е недостатъчна, нещо би й липсвало. В тези желания се криеше старанието да подготви без много шум бъдещето и да потърси място за себе си в дните на живота. В края на краищата в бъдеще всички щяха да се променят, всеки бе принуден да пробва нови дрехи, за да открие новия си цвят. Години по-късно, когато в съвсем друг дом се къпеше като „младоженец“, подготвяйки се за сватбата, той нямаше вече да си спомни за моментите и желанията от отминалото време. Преживяното и онези времена бяха погребани някъде…

Лилика го къпеше по този начин, докато навърши единайсет-дванайсет години. Отдавна вече не миеше брат му, защото той беше станал бар мицва. С това бе настъпило време, в което бяха само двамата. Тогава, в онези дни той изживя своята „първа жена“ и голямата тайна — пробуждането на сексуалността… В тези първи случаи Лилика му разказваше истории, в които ставаше дума за живота на мъжа и жената, които той не разбираше и които — защо да крие — го плашеха и тревожеха. Казваше му: „Един ден чурката ти ще порасне колкото патладжан, тогава ще я пъхнеш в жената, за която си женен, в нейната чурка… Но като му дойде времето, татко ти ще ти го обясни още по-добре. Стани първо бар мицва“. Докато говореше, галеше половия му орган. Това му доставяше неописуема, безименна радост. „Чурката“ му нарастваше, набъбваше, но не ставаше като патладжан. Значи наистина му бе нужно още малко време. Един ден попита: „Как изглежда женската чурка?“. В отговор Лилика му показа „чурката“ си. Я, тя действително беше съвсем различна, отколкото на мъжете! Освен това там имаше смолисточерни косми. От време на време Лилика показваше и дупето, и гърдите си. И дупето, и гърдите й бяха валчести. Той искаше да докосне скритите местенца по това непознато тяло. Позволяваха му обаче да пипне само гърдите й. Така и не забрави тези картини, те бяха запечатани за цял живот в паметта му.

Няколко години по-късно отпразнуваха и неговата бар мицва. Празникът — също като при брат му — продължи три дни и три нощи. От близо и далеч надойдоха много роднини, приятели, съседи. Баща му беше ангажирал за празника турски музикален състав. И така, беше вече мъж и член на обществото. Само че баща му не му разказа нито в онези дни, нито по-късно за онова нещо, за което Лилика говореше, докато го къпеше. А пък той очакваше с голямо вълнение този момент. Това „задължение“ пое месеци по-късно по-големият му брат по време на делничен разговор. Той обаче не му разказа много повече от това, което вече знаеше. Значи Лилика му беше казала всичко… Така че предпочете да си мълчи, да не издава каквото знаеше и бе изживял и се чувстваше задължен да го запази като своя тайна. Тази вярност му вдъхваше малка радост, по-точно гордост. Искаше да разкаже на Лилика какво беше чул от брат си. Но от дните, в които бе станал бар мицва, тя се отдръпна много от него… Дистанцирайки се, му преподаде последния урок по „половия въпрос“… Сега трябваше да тръгне към друга жена. Волю-неволю трябваше да приеме новото обстоятелство, новото чувство в техните взаимоотношения…

Още помнеше нея и лицето й в нощта на пожара. След като пламъците обхванаха цялата къща, всички стаи и всички кътчета, в които бяха живели и където всичко бе пълно със спомени, тя се защура от отчаяние, насам-натам, взе да мълви неразбираеми думи и молитви, ала осъзнала безсмислието им, седна на един камък в опасна близост до огъня и заплака с горчиви сълзи. Тази къща беше от години единственото й убежище… С този пожар загуби неназовимо много неща… Като дете беше питал доста пъти баща си как, кога, по какъв повод, от кого или с кого бе дошло в дома им това странно момиче… Това безспорно беше важен въпрос. Въпрос, благодарение на който всички вкъщи биха могли да й намерят по-реално, по-точно място. Само дето вместо отговор трябваше да се задоволява с обяснения от сорта на: „Тя ни е далечна роднина… Дете от много бедно семейство. Сираче“. А неизменно беше усещал, че от него и от всички се затаява друга, много по-значима истина. За баща му Лилика очевидно бе много повече отколкото дете на някой си роднина, което един ден бе дошло или бе доведено в дома им. Имаше силното чувство, че съществуваше някаква неизказана истина, която би оправдала подобна убеденост… Беше дълбоко, неподдаващо се на дефиниция чувство, което би обяснило „неотменността“ на Лилика в онази къща. Това обаче беше и последната точка, която той успя да достигне по пътя си към тази истина. В крайна сметка Лилика беше от семейството. От семейството…

Междувременно я заподозряха в лека авантюрка с Джако Куция. Е, за някои беше „изостанала“, за други „малко смахната“, но като се вгледаше в нея, човек виждаше, че с едрия бюст и закръгления ханш, с дългите светлокестеняви коси и бялата кожа тя си беше доста привлекателна жена. В интерес на истината обаче трябва да се каже, че нито тогава, нито по-късно бе открита следа, доказваща подозрението. Никой не знаеше възрастта й, никой не я научи, можеха да правят само предположения. Баща му не даваше никакви обяснения, по-скоро съобщаваше противоречиви данни. Да, те разчитаха само на предположения… Лилика беше част от дома както със своята другост, така и със своите тайни…

Когато след пожара решиха да се преместят в Асмалъмесджит, баща му каза: „Да вземем и Лилика. Тя не знае какво да прави, къде да отиде“. Това беше молба. Молба, която бе изречена малко неуверено в памет на старите времена, на преживяното… Беше молбата на мъж, който напълно неочаквано трябваше да отстъпи ролята си на „глава на семейството“… Жак усети, че е засегнат. А пък нямаше никакво основание за вълнение. И без това не се обмисляха други варианти. След толкова време знаеше, че Лилика не бе в състояние да живее сама, другаде, откъсната от семейството, че не би намерила подслон при никого другиго, нито такъв прием от страна на чужд човек, какъвто заслужаваше. Отделно от това си беше завоювала много специално място в сърцето му. Специално, много специално място… Баща му обаче не знаеше за това… Това беше тайна на тях двамата…

Може би Лилика имаше собствена история у всекиго от този дом…

Беше му много трудно да свикне с новото място. Къщата нямаше градина, цистерна, не миришеше на море, нямаше големи, тъмни стаи. По-точно казано, всички изпитваха тези липси в новата къща. Тя обаче нямаше като другите свои ъгълчета, където можеше да се сгуши, да се скрие. Имаше само едно-единствено ъгълче. Едно ъгълче, в което живееше, в което нямаше как да избегне да живее пред очите на всички… Ала пак щеше да свикне… И тя щеше да свикне… И тя щеше да намери новите си места в своето ъгълче, по собствените си пътища в новия си дом… Начинът, по който говореше за новия си живот, изразяваше скрит малък протест, макар да изглеждаше съгласна със своята съдба, преклонила глава пред новата ситуация… Тогава тя придоби нов навик. Щом привършеше работа, гледаше от прозореца в салона към улицата, към тесния отсрещен площад, мърмореше си нещо, което никой не разбираше, и ръкопляскаше, докато се умореше, на някого, на някого, който бе в нея или когото никой не можеше да види. Те, разбира се, не откриха кого аплодираше за неговия успех. В началото изпитваха неприятно чувство при вида й, неприятно чувство, което не искаха да обяснят, което просто показваха един пред друг. На няколко пъти в такива моменти майка му й се скара остро с думи от сорта: „Ayde! Ya basta loka!“ — „Хайде! Стига толкова, тъпачке!“ или „Estate keda, bova arastada!“ — „Тихо, глупава главо!“. Тя обаче не вземаше от дума… Въпреки тези строги предупреждения и очевидните обидни забележки, майка му и в онова време си оставаше за нея обичаната, будеща доверие жена, при която можеше да намери убежище по всяко време. Случваше се понякога да се разплаче на глас след продължителните прояви на възторг. Тогава майка му я прегръщаше, галеше я по гърба и я успокояваше: „Ya eskapo hanumika, yaeskapo… Ayde, valavate la kara I ve a komer kon mozotros…“ — „Всичко свърши, миличка, всичко свърши… Хайде, измий си лицето и ела с нас да хапнем…“. Щом чуеше, че й позволяват да се храни с другите, тя се успокояваше и се радваше като дете, на което са простили за белята. В такива периоди само майка му успяваше да я успокои… С времето свикнаха и с тези моменти и с това, което изживяваха в онези моменти…

Лилика живя много дълго… Толкова дълго, че бе принудена да съпреживее, да види много смъртни случаи в онази къща… Толкова дълго, че понесе много смърти със своето мълчание и със скритите в душата си бури; и през всичките години ръкопляскаше с цялото си същество… Без съмнение най-разтърсващите, отворилите най-дълбоки рани у всички бяха смъртните случаи с Несим, Рахел и дъщерите им… И тя бе сред тези, които преживяха емоционално тези смърти и се опитаха да ги вместят някъде в живота си. Имаше подробности, които бяха трудно обясними, които не се появиха никъде другаде, освен там, по това време… Ставаше дума за една песен, която тя пееше, или по-скоро мънкаше, в онези дни пред онзи прозорец, седнала в своя ъгъл. Беше една от песните, които бе пяла на него и на брат му в детството, докато ги къпеше. Само те двамата знаеха кога беше пяла тази песен. Само те двамата… И Несим щеше да знае, ако беше жив… Само той разбираше истинското значение на песента по онова време… Само чрез тази песен бяха могли да разговарят помежду си за тази смърт… В песента се говореше за море от мляко, само от мляко…

„Признанията“ на консула Фахри бей

Всички от къщата в Асмалъмесджит, които преживяха последиците от загубата на Несим, Рахел и дъщерите им, черпеха сили от мечти и спомени. Тези смъртни случаи бяха съвсем различни от по-късните. На разни места имаше свидетели и фотографии на тези смърти. Причината за това, че тези смърти ги бяха занимавали години наред, може би трябва да се потърси в цветовете и гласовете на тези фотографии… Жак например така и не можа да забрави преживяното в онази къща в Саладжак… Как бе намерил онази къща? Защо бе решил да отиде непременно в онази къща, отлично знаейки, че след години пак ще отвори раната? Естествено не беше просто да обясни желанието да сподели наново с някого спомена за далечните, много далечните дни. Човек обаче искаше да научи повече, всичко, което имаше да се научи, за онези, които обичаше, за които копнееше и които не можеше да разбере… Все повече и всичко, което имаше да се научи… Дори ако наученото носеше, щеше да донесе нови болки и отчаяния.

Исидор бе споменал с известни резерви за стария пенсиониран консул в Саладжак… Исидор бе един от надеждните му приятели, с когото не се срещаше много често, на когото обаче сегиз-тогиз гостуваше, когато имаше нужда от „малко разнообразие“. Исидор явно имаше навсякъде познати, информатори. Официалната му професия бе търговец на хартия, но в действителност се занимаваше с „решаване на проблеми“. Нямаше по-добър от него, ако за кратко време трябваше да се решат проблеми с полицията, градската управа, с телефоните, електричеството или водоснабдяването. Жак също знаеше „историята“ или по-точно: „знаеше и онази история“… Въпреки това имаше полза да отиде там, да си поговори и да види истината, ако изобщо имаше такава, от друг ъгъл… В този миг искаше да си докаже още веднъж колко беше привързан към близките си. Да се разходи, да се разходи до онази къща донякъде означаваше и да се разходи до онези спомени, до онзи вътрешен човек, до онзи „герой“ в него, ако можеше да се каже така. Каквото чу в дома на консула Фахри бей нямаше да забрави никога. Думите щяха да възкресят неговите страшилища…

„Тогава спасих, опитах се да спася мнозина… Бяха калпави дни. Опитвахме се да живеем с нашата безпомощност, със смъртите… Познавах по-големия ви брат. Запознахме се, като бях на излет в Биариц заедно с жена си. Имаше дюкян на име «Les bas Nisso». Случайно чухме за него, докато пазарувахме другаде. Там го нарекоха «Le petit Turc». Това ни заинтригува. Отидохме в неговия магазин и се запознахме с него. Посрещна ни изключително учтиво и любезно. По-късно дойде няколко пъти в Париж, когато работата му го налагаше. Срещахме се и дълго разговаряхме. Развитието много ни тревожеше. Тогава всички, които бяха малко по-прозорливи, усещаха, че войната наближава. Знаехме, че тази война ще бъде по-кървава от първата и ще доведе до по-големи катастрофи. Но бяхме изправени срещу нещо, което бе по-голямо от нас. Помня, че в онези дни за пръв път се замислих сериозно за съдбата. Дотогава бях вярвал, че човек може сам да определи съдбата си. Бях сполучил, по всяка вероятност бях съумял да го постигна. Но като гледах нашата безпомощност… Тогава мнозина имаха това чувство.

Брат ви също вярваше неизменно в друг свят и искаше да го запази жив в себе си, друг свят, а не този, в който живееше в действителност… По-късно… По-късно дойде тази катастрофа… До края на 1943-а бяхме в състояние да го спасим. Дотогава те при всички положения биха могли да се върнат в Турция или да се преместят в по-сигурна зона. Казах го на брат ви. Той разчиташе за спасението си на немските си приятели. Беше любимец на немците в Биариц. Немският език и немската култура, изглежда, бяха неделима част от неговия живот. Никой от нас тогава не знаеше наистина какво се случваше в онези «зони на смъртта». Не че не чувахме лоши новини. Но, често казано, не можехме да си представим какви размери щеше да достигне катастрофата. Пък и може би, кой знае, предпочитахме да не вярваме в това… Никога няма да забравя онези дни… Освен това беше странно, много странно… Въпреки житейския си опит брат ви вярваше до последно, че ако възникнеше проблем, би успял да се скрие някъде. Само че когато моментът настъпи, немските приятели, на които толкова разчиташе, не му подадоха ръка за помощ. Всички се страхуваха, всеки гледаше да спаси собствената си кожа. Всички бяха изгубили доверие в себе си. Бяхме стигнали до време, в което се изискваше много по-голям кураж, за да се довериш на друг… Както казах, тогава бяхме безпомощни, и то много… Най-лошото беше, че ги откараха точно десет дни след 31 декември 1943-а[1]. Десет дни, само десет дни по-късно, можете ли да си представите? Е, оттогава минаха много години. И аз като връстниците си започвам да обърквам някои събития, някои подробности. Може би паметта ме лъже. Но като се сетя за десетдневното закъснение, по-скоро ми се вярва, че моите послания, моите предупреждения не са стигнали до него. Не зная защо, ей богу, не зная. Дали се опитвам да облекча съвестта си? Дали се опитвам да замажа вината си, задето не направих повече за него? Кой знае… Как иначе бих могъл да извиня своята безпомощност, да се оправдая за нея?

Да, възможно е моите послания да не са стигнали до брат ви. Та нали бушуваше война. Трябваше да се научим волю-неволю да не си блъскаме главата за преживяното тогава. Тъй като никога никой не би могъл да си обясни как човек можеше да остане просто зрител на ставащото. Но повярвайте ми, направих всичко възможно, за да тласна събитията в друга посока…

Щом чух, че в затвора на Дранси е била закарана нова група, веднага се активизирах. По всичко личеше, че можех да спася още неколцина. Предадох имената им… Името на брат ви беше сред тях… Тогава видях, че понякога животът може да зависи от едно-единствено име. Онзи ден се сблъсках както с безсилието си, така и с другото лице на хората. Германците бяха започнали да извикват имената от списъка, който им бях дал, и хората излизаха пред редиците на обречените. Бяха «последните турци», с които се бях свързал. Всяко име означаваше живот. Трябваше да видите, да изживеете тази сцена. Алберт, Исак, Сузан… В този миг силно вярвах, че ще успея. Само че в същия момент, точно в този момент стана нещо, което направи тази крачка незабравима: Един непознат мъж се изстъпи и каза: «Аз съм Несим Вентура». Бяха събрали паспортите, нищо не можеше да се направи. Затова беше невъзможно да се докаже, че този мъж лъжеше. Освен това взаимоотношенията се основаваха на крайно крехко равновесие. Ако сега бях повдигнал проблема, щях да застраша живота на мнозина. Германците ни «подариха» тези животи, защото това не преминаваше известни дипломатически граници, но се намирахме във война. Отговорните лица можеха да използват и най-малкото отклонение като претекст, за да изпратят още повече хора на смърт. Пък и срещу мен стоеше човек, решен да приеме самоличността на друг и с всички сили да се бори за живота си. Човек, разбирате ли?… Как можех да пратя него, който бе стигнал дотук, на смърт? В този момент за мен беше най-важно да спася няколко живота. Трябваше без много умуване да намерим възможно най-доброто решение. Тогава времето течеше със съвсем друга скорост… Трябваше да видите жаждата за живот в очите му… Организирахме връщането им в Турция. Какво следваше — това естествено не ни интересуваше, не биваше да ни интересува. Не видях Несим нито този ден, нито по-късно. Те и бездруго не се задържаха в Дранси. След няколко дни научихме, че всички заедно били изпратени на друго място. Споменаха Аушвиц… Но строго погледнато, не успяхме да се доберем до истината…“, каза Фахри бей.

Този разговор Жак поддържаше жив в себе си години наред, като неизменно съхраняваше неговата есенция и своята болка. Дали това беше отчасти съчинена история, в която консулът Фахри бей зад някои картини криеше себе си и определени факти, за която сега вече не искаше да се сеща? Или беше „приказка от старо време“, която бе преживял и бе положил искрени усилия да участва в нея? Дали животът действително се базираше на такива елементарни, тривиални обусловености? Едно закъснение от десет дни, един непознат, направил посвоему крачка към ново бъдеще, за да продължи живота си със самоличността на друг… След това посещение Жак съумя да сглоби по-добре някои фрагменти от историята. Този Несим, за когото бе разказвал Енрико Вайцман, там в Аушвиц бил човек, разочарован до дъното на душата си от живота, който не можел да приеме нито десетдневното закъснение, нито това, че бил изоставен от онзи емоционален свят, в който бил живял през целия си живот. „Ако отгоре на всичко е знаел, че трябва да остане там, защото този мъж, този непознат мъж е заел мястото му… Ако е знаел, че ще трябва да умре по такава идиотска причина“, помисли си в този момент на глас. Обаче фактът, че Несим не бе познавал този аспект от реалността, малко го зарадва. Понякога човек можеше да предпочете и да не знае някои факти. И бездруго имаше достатъчно причини да роптае безмълвно срещу съдбата заради многократно претърпяното предателство…

Къде ли бе отишъл с новата си идентичност онзи непознат мъж? — помисли си. „Кой знае, може да сме се срещали някъде в този дълъг живот, в този странен живот.“ Усмихна се. За да чуе още веднъж гласа си, се понапъна да се засмее високо. Е, вярваше в случайности, но това май беше прекалено. Освен това като се замислеше за други факти от живота на Несим, мъжът, заел мястото му, не беше толкова важен. Например от разказите на Енрико Вайцман изникваше друго обстоятелство. През последните си дни в Аушвиц бе казал на „последния си спътник“: „Ако успееш да се измъкнеш оттук, разкажи на брат ми в Истанбул, че съм копнял по детството, когато прожектирахме филми на кварталните си приятелчета от Халъджъоглу… Снощи ги сънувах. Исках да си припомня онези филми, но не се сетих за никой. Помня само, че превръщахме къщата в малък киносалон… Колко далеч е всичко това…“. Далеч, наистина далеч, някои мигове, някои чувства сякаш се намираха в друг свят. Далеч… Животите в онова „кино“ лека-полека се бяха изчерпали… Какво остана след тях… След тях бяха останали тези несвързани фрагментарни спомени…

[1] На 30 декември 1943 г. 136 евреи са преместени от концлагера Мериняк в лагера Дранси; ден по-късно полицията на Виши получава документ за тяхното транспортиране. — Б.пр. ↑

Писма от Испания

Не само старите дни на детството, дори дните, последвали смъртта на Несим, бяха вече на недостижимо място. Това бяха дни, в които раздялата, дълбока раздяла, която още веднъж придобиваше смисъл чрез спектаклите, техните спектакли, бе влязла в техните домове, бе потропала на вратата на техните домове… Беше запазил онази смърт в тайна от родителите си, намирайки убежище в нов разказ. Според този разказ Несим отишъл в Испания заедно със семейството си. Там имал куп проблеми с разрешителното за пребиваване. Но с времето и тези проблеми щели да се разрешат. Само трябвало да потърпят, още да потърпят. Да потърпят и да изчакат, отново да съумеят да чакат… Животът не беше така прост както по-рано. Изискваха се много усилия, за да се превържат раните, които бяха нанесени на хората през войната. Войната, честно казано, още не беше отминала. Известно време трябваше да пише писма. И те трябваше да се задоволяват с тези писма. Съдбата ги подложи и на това изпитание. Оттогава насетне от време на време пристигаше писмо от Несим от Испания. Писмата естествено пишеше той. Сам той ги пишеше и сам той ги четеше на глас. После баща му обсъждаше написаното с него. Баща му даваше куп съвети на Несим. Както в писмата до Несим, така и в писмата, идващи от Несим, тези съвети винаги се вземаха под внимание, та лъжата да изпълни целта си. Спектакълът трябваше да продължи колкото се може повече. Какво ли не беше измислял в онези писма… Полет се омъжила, била щастлива, новороденият й син бил обрязан въпреки спънките… Рахел преподавала френски, а Несим — немски. Оправяли се и щели да се оправят още повече… Истанбулчани трябвало да знаят, че гледали с надежда на бъдещето; в тези трудни дни това трябвало да стига на всеки…

Дали тези обяснения наистина стигаха на истанбулчани? След години се замисли още веднъж за това, зададе си още веднъж въпроса, на който така и не бе могъл да отговори… Дали родителите му бяха усетили, че Несим е починал? Да, никога не бе разбрал. Никога… Тъй като след някое време и той самият стана част от спектакъла, който бе измислил… След някое време и той бе завладян от красивата постановка на спектакъла. Сега обаче по-скоро смяташе, че бяха разбрали: тези животи не са били живени така, както ги бяха заблуждавали. По този път, по пътя на съчиняваните писма бе предадена истина, която не можеше да се изрече. Всеки се опитваше да закриля тази истина, истината на спектакъла, както и това мълчание, без да се осмели пред другите да изтласка истинските факти на повърхността. Онези домове владееха изкуството на отбягването, познаваха тази позиция спрямо живота. Причината за това, че спектакълът продължи години наред, че тези писма се четяха като автентични писма, би трябвало да се потърси в това отбягване, да, в традицията на това отбягване. За да могат да понесат смъртта на Несим, Рахел и дъщерите им, те трябваше да се вкопчат в тази лъжа. Затова не беше трудно да вървят през онези години в тази форма, с тези крачки.

Когато след пристигането на Жинет в Истанбул писмата взеха да оредяват, замлъкването можеше да се обясни и по този начин. Всички искаха да отдадат обичта, липсващата обич изцяло на новия член на семейството… Несим сложил, така да се каже, началото на завръщането си в Истанбул, изпращайки най-малката си дъщеря при роднините. Членовете на семейството, които били разпръснати на различни места, трябвало да се запознаят. За онези, които искаха да поддържат лъжата, беше толкова просто да вярват в лъжата. Дори Жинет участваше в спектакъла. И тя играеше много успешно ролята си. Веднъж каза, че се подиграла на „убийците“, като съживила родителите и сестрите си в една лъжа, дала им шанс за друг живот. Заради тази черта обичаше Жинет, усещаше я близка. Да се съпротивяваш, да се съпротивяваш докрай, и в съпротивата да можеш да намериш собствените, същинските си пътища… Вярваше, че бе изпробвал, беше се осмелил да изпробва много от тези пътища. Местата, на които бе намерил своите близки, където наистина бе успял да ги намери, бяха по този път, а сега благодарение на този път можеше да вникне в това, което бяха преживели. Онези лица също бяха по онези пътища, както онези лъжи и липсите, които човек отнасяше със себе си в гроба… Сега, когато вече не виждаше хората от обкръжението си толкова често както преди, можеше да разбере малко по-добре местата, от които бе доста отдалечен… Както в своите, така и в очите на другите човек живееше само посредством битките си, посредством смелостта или малодушието, които доказваше в своите битки. Да знае всичко това — въпреки всичко преживяно, целия копнеж и целия срам — беше извор на малка гордост. Кой знае, може би животът беше спектакъл, по-елементарен отколкото се предполагаше. До това разбиране обаче не се стигаше толкова лесно, особено във фазата, в която трябваше да приемеш собствените си граници. Не беше лесно да обясниш на другите истината за някои чувства, без многократно да изтърпиш определени наранявания с все едни и същи поражения и заблуди… В „нараняванията“ бяхте съвсем сами… Само вие… Вие и вашата история… Вие и вашата история, при която все се бояхте да се върнете и да я разберете по-добре. Може би затова обичахте толкова „тишината“…

Гласът в бюфета

Ако се позамислеше, накрая човек всъщност лесно можеше да стигне до извода, че имаше различни обяснения защо бе изключено да предадеш на някого правдиво това, което бе останало от някои незабравими моменти; или защо „онези неща“ не можеха да се обяснят достатъчно дори с добре известни, действително научени думи, въпреки че в името на живота за тези знания бе заплатена висока цена. Това, за което искаше да разкаже тук, бяха не само разочарования или рани, а и един съвсем различен „момент“, заради който човек усещаше своите слабости. Да не изгуби от поглед тази истина — за това неизменно се грижеше „онзи сън“. Сън, който баща му беше сънувал в ужасните дни на войната, по-точно — в дните на смъртта. Въпреки че оттогава бе минало толкова време, този сън някак си не бе забравен и сегиз-тогиз се връщаше при него, за да му припомни тази мрачна, неразбираема страна от живота му… Разказвайки този сън, баща му се държеше детински, сякаш се беше отплеснал повече от необходимото. Несим се мушнал в огромния бюфет в къщата им… Изглеждал тъжен, разтревожен, отчаян… Баща му казал: „Момче, защо седиш там? Защо си се пъхнал вътре? Излез“. Несим отговорил: „Върви, татко, махни се… Махни се оттук… Затвори вратата… Тук е много горещо, вони… Прости ми, но не мога да изляза оттук, няма да изляза. Хайде, затвори вратата“. Той стоял като истукан, не можел да помогне на сина си. Несим бил безпомощен, той самият бил безпомощен… Сънят на баща му имаше страна, от която човек настръхваше. Като се позамислеше и добавеше наличната информация, излизаше, че сънят съвпадаше с дните, в които Несим беше умрял, респективно бе убит „там“… Да, трудно е да се разбере как някои картини навлизат в живота ни…

Като разсъждаваше сега, стигна до извода, че в онези дни майка му бе проявяла много повече смелост и реализъм от баща му. Тогава майка му плачеше скришом и гледаше да не се издава пред никого. Задоволяваше се с това да изслушва каквото се казваше за Несим, новините, идващи от Несим. Не задаваше никакви въпроси. Не правеше никакви коментари. Беше решила да мълчи, да се зарови в себе си и своите кошмари и да не разкрива пред никого какво вижда и чува. Да мълчи и да се заравя в своите кошмари… Това беше нейната игра… Тя обичаше тази дълбока болка, това, което предчувстваше с интуицията на майка, истината, която бе проумяла, без да я сподели с друг. Играеше играта си с голямо търпение години наред… Това същевременно бе за нея и мисия. Мисия, която се състоеше в това да изслушва, да изслушва с онези погледи близките си… Но защо той си спомняше толкова често за тези погледи, за които беше мислил много и по-рано, за които открай време искаше да разкаже на някого? Какво бе действителното значение на тези погледи за него и в неговата история? Защо толкова често повтаряше, че иска да размени няколко думи за тези погледи с друг?…

Мосю Бюсак не биваше да се жени

Един ден очите на мадам Перла, които виждаха както това, което искаха да видят, така и това, което не искаха да видят, загубиха напълно своя „зрак“. От този ден нататък тя стана по принуда наблюдателка, която погребваше своето зрение в себе си, която все повече се затваряше в себе си. Кога беше всичко това, колко годишна беше, когато това се случи? Естествено не беше възможно да се сети, да възвърне онези години. Жак за пореден път трябваше да приеме, че паметта му изневерява. Доколкото се сещаше, беше при управлението на Мендерес[1]. Страната отново се променяше. Онези скокове бяха равнозначни на опит за нова промяна. Отново промяна… Поне така мислеха, поне в това искаха да вярват. Правителствената смяна бе посрещната с най-голямо одобрение, може би от хората, които живееха, искаха да живеят като него. По това време Исмет паша[2] неизбежно си бе навлякъл омразата на онези, които бяха преживели принудително онази „несправедливост“. Затова времето на Мендерес въпреки всичко беше хубаво време, което си струваше да си припомни…

Докато стигне дотам, бе преживял множество загуби, заблуди и вероломства. Затова обичаше максимата на Киркор: „Достатъчно е животът да ни остане верен!“, която в онези дни на страдания изразяваше както разочарованието от живота, така и същевременно неясна надежда за бъдещето, убеден, че някой ден щеше да им даде да се разберат на „онези хора“. Достатъчно е животът да ни остане верен…

Но да се върнем на него самия и на онова, което остави зад гърба си… Сега Жак можеше да гледа на живота си от друг прозорец. Можеше да вижда живота си от друг прозорец, без да се показва на някого… Това навярно бе мястото, на което самотата му се струваше поносима, та дори целесъобразна. Понякога спомените можеха да разтворят вратата към други мигове, към неочаквани мигове. Това бе другата страна на изоставеността. Това чувство обаче се примесваше донякъде и с гордостта, че е преодолял онези дни. Гордостта, че е преодолял онези дни, че въпреки всичко е „живял“, гордостта да вижда, че е успял да живее и да остане на крака. Като другите… Както го чувстваха мнозина, които също бяха познали и съумели да понесат и поражения, и успехи. На онези места там бяха стъпките на човек, който след всяко поражение търпеливо се беше опитвал да се съвземе, който, за да остане на крака, беше смятал битката за своя житейска съдба… Търговията в галантерийния му дюкян в Юксеккалдъръм не вървеше. В годините, след като го затвори, се захващаше с най-различни работи и неизменно ги зарязваше. Това бяха краткотрайни неща, с които нямаше успех. За празненствата по повод десетгодишнината на републиката беше изтъргувал хиляди, десетки хиляди електрически крушки в националните цветове бяло и червено, които в онази нощ трябваше да осветят площади и улици. После отвори работилничка за производство на гумени токове на обувки, но тъй като не познаваше занаята и пазара, не след дълго се оказа изигран и потънал в дългове. Работи като продавач във фирма „Хавагаз“, която тогава бе ръководена от французи, и изръшна всички улици в района на Бейоглу, Таксим, Тарлабашъ и Сиркеджи, докато продаде безброй газови бойлери на фризьори, стоматолози и специалисти по венерически болести. Освен заплата получаваше „солидна“ премия за всеки продаден бойлер. Генералният директор на фирмата, мосю Бюсак, много го обичаше, защото Жак се отнасяше сериозно към работата си и знаеше френски. Помежду им се зароди приятелство. Мосю Бюсак живееше сам. Тогава беше около петдесетте. Понякога вечер на чаша само едва-едва подсладено турско кафе разказваше за себе си, родината си, за изминалия си живот… Имал престаряла майка, която живеела в Белвил, Париж. Работил в много страни и градове по света. Кайро, Индокитай, Алжир… А сега и в Истанбул… Беше се женил три пъти и по думите му винаги се разделял с жените си „със загуба“. Често казваше: „Да се оженя пак е последното, което бих направил в живота си“. Понякога идваше и у тях. При тези гостувания бе облечен много елегантно и показваше, че много харесва двамата синове на домакините. Изглежда, беше симпатия, целяща да изрази нещо дълбоко скрито в него. Тази симпатия се проявяваше в това, че никога не забравяше да донесе малки подаръци. Дали пък мосю Бюсак не отчиташе като най-голямата си грешка липсата на дете от онези жени, решението си да няма деца? Кой знае… После… После фирма „Хавагаз“ бе одържавена, подобно на редица други компании с голям чуждестранен капитал. Както французите, така и местни служители отидоха на работа другаде, бяха принудени да отидат на работа другаде… Мосю Бюсак обаче остана още някое време в Истанбул. Това бяха дните, в които ходеше още по-често у тях. После, една вечер по време на едно от станалите вече всекидневни гостувания, каза, че вече трябвало да се раздели с този град, с „несравнимото море и неговите риби“, където бил прекарал важна част от живота си, а именно почти десет години и че си бил намерил работа в Сенегал. Приятелството продължи с кратки писма, от които се усещаше, че разговорите са останали незабравими. Един ден мосю Бюсак съобщи, че се оженил за млада африканка, много по-млада от него. Родила му дете… Е, след като изпитал и онова чувство, така да се каже, в есента на живота си, не очаквал друг подарък от бъдещето. Бил щастлив, но и малко притеснен. Тъй като не знаел докога, до каква възраст ще може да наблюдава как расте детето му. Въпреки това, въпреки всички пречки било фантастично да натрупа този опит… Това писмо на мосю Бюсак не бе последвано от друго. След това не чуха нищо повече за него. Няколко писма останаха без отговор, нещо повече — едно от писмата се върна с печат „получателят неизвестен“. Понякога Жак неволно се замисляше дали пък мосю Бюсак не бе съчинил в „последната минута“ лъжа, за да остави в паметта на близките си, които бе напуснал, „по-достоверна“ житейска история?

[1] Аднан Мендерес (1899–1961) — първият свободно избран министър-председател на Турция, през 1960 г. свален от власт след военен преврат, осъден на смърт и екзекутиран; при неговото управление страната влиза в НАТО и преживява бърз икономически растеж. — Б.пр. ↑

[2] Исмет Иньоню (1884–1973) — турски политик, съратник на Кемал Ататюрк; първоначално министър-председател, а след това и президент на страната. — Б.пр. ↑

Времето на „втората мобилизация“. Къде са ви труповете?

Времената във фирма „Хавагаз“ бяха ценни, незабравими дни дори само заради преживяванията с мосю Бюсак. Честно казано обаче, в тези дни, освен спомени, се таеше и проблясък от нова надежда. Той намери възможност да се стабилизира отново след всичките загуби, да изплати дълговете и още по-важно — да спести малко пари. Беше радваща сърцето сума, не само изработена, но и донякъде откъсната от залъка. Затова с години не бяха сменяли линолеума в жилището; в летните месеци не бяха имали възможност да ходят на острова; за да харчат по-малко за сода и лимонада, бяха заемали местата си часове преди началото на вариететната програма в градината „Джумхуриет“; бяха пътували по-рядко с трамвай и някои вечери бяха седели в салона на тъмно, за да пестят ток. Това бяха „сметките“ от онези дни, фотографиите на липсите в онези дни. Трябваше обаче да го приемат… Само с такива стъпки, с такива безшумни стъпки, които не искаше да показва на другите, които искаше да изживява донякъде „в себе си“, той бе успял да сбъдне лелеяната от години мечта. С наличните пари беше отворил дюкянче за платове в Султанхамам. Сега имаше достатъчно опит. След като бе изпробвал и зарязвал толкова професии, сега можеше да върви напред по новия път с повече самоувереност. Този път увереността не го излъга. Но животът понякога погаждаше и малки, неочаквани шеги на своите ученици. Шеги, чието истинско значение щеше да проумее едва много години по-късно… Дните на „втората мобилизация“ съвпаднаха точно с дните, в които се унасяше в своите малки мечти… Тогава в най-бурната фаза на Втората световна война, от редица „съображения за сигурност“ държавата реши да концентрира определен брой мъже от малцинствата или, както научиха, по-точно двайсетина хиляди души за извънредна мобилизация. Известно време се носеха различни слухове на различни езици в различна форма. Смяташе се за твърде вероятно германците да окупират Турция. Исмет паша, това не можеше да се отрече, водеше изкусна политика. С Чърчил разговаряше по-различно отколкото с американците и правеше всичко, за да не намеси Турция във войната. Имаше обаче и хора, които шушукаха за тайно споразумение с Германия и че уж била започнала подготовка за строеж на крематориум в Сютлюдже. И дали онази „концентрация“ не бе първата крачка по пътя „за там“? В действителност заедно с тях бяха „призовани“ и гърци и арменци, но това можеше да се тълкува и като временен параван до постигане на целта. В такава обстановка на несигурност и неведение страхът и съмнението са едва ли не безгранични. Ето защо тогава всички, принудени да тръгнат на това неочаквано пътуване, се тревожеха по различен начин за живота си. Другите имаха същия проблем. Сред гърците само малцина смятаха, че са поели към „последното си място“. Обсъждаха се „за“ и „против“ диагнозите. Но припомняйки си какво се беше случило в миналото, хората неминуемо си мислеха, че това ново пътуване вероятно бе организирано с цел окончателна разправа. Арменците също бяха обладани от страх. Те трябваше да заминат за Анадола. И за капак по-голямата част от групата бе изпратена в Йозгат…

Преживяното в първите дни бе предназначено за разпалване на страха. Отначало ги мобилизираха в цивилно облекло. Не се знаеше какво щяха да правят. Щом пристигнаха в Йозгат, голяма част от тамошното население ги посрещна с ругатни и викове: „Проклети неверници! Да пукнат дано тия неверници!“. Маршал Февзи Чакмак обаче навреме осъзна опасността; даде заповед да облекат всички във военни униформи. Така бяха по-добре защитени в тези тежки условия… Във всеки случай народът, който можеше да изпадне в ярост и по най-дребния повод, не събираше толкова лесно кураж да се нахвърли на войник. Това решение ги поуспокои, накара ги да се почувстват малко по-сигурни. Можеха да покажат какво или кои бяха, поне външно. Не им оставаше абсолютно нищо друго, освен да изтърпят тези дни. Съумяха да започнат тези дни с това убеждение и за пореден път да се опитат да се приспособят към това, което преживяваха, което трябваше да преживеят. Умееха да се вкопчат някъде, това беше друга форма на издръжливост, на битка… По силата на историческите уроци и бездруго правеха това. Отново си припомниха как да мълчат и да се затворят в себе си… Тази „убеденост“ и това „оттегляне“ обаче не бяха достатъчни, за да решат изцяло проблемите им. Например да не знаеш защо е започнала тази нова военна служба, кога и къде ще приключи. Това, че в различни дни рисуваха бъдещето си в светлината на най-различни възможности, можеше да ги докара до ръба на страха. Имаше един подофицер, който по време на утринна проверка се разхождаше по плаца и понякога крещеше: „Къде, къде са ви труповете? Още ли сте живи?“. Или идваше на „мущровка“ и крещеше: „Забравете Истанбул и жените си! Сега ние ще идем там!“. Една сутрин дадоха заповед: „Евреи, арменци, гърци, строй се поотделно!“. Тази „акция за разделяне“ стресна най-вече арменците. Неколцина арменци се смесиха с евреите. Тази сутрин студеният страх пак потропа на нечии врати. Бяха в Йозгат… В Йозгат… Понякога една-едничка дума бе достатъчна, за да събуди отново определени чувства. Скоро след това обаче се оказа, че вълнението е било неоснователно. Трябвало да ги разпределят. Сметнали за правилно да изпратят в гарнизоните еднакъв брой евреи, гърци и арменци. И дойдоха дните, в които криво-ляво започнаха да гледат към някакво „бъдеще“. Първо ги изпратиха в Чанаккале, после в Пендик. Пендик тогава още не беше квартал на Истанбул. Но защо да отричаме, в тези дни военната служба започна да им доставя известно удоволствие. Удаде му се да създаде добри взаимоотношения с капитана, който им беше ротен командир. Той го направи отговорник по разпределение на храната. Тази възможност — освен неизбежните проблеми — означаваше „сфера на влияние“, която не беше за подценяване, за пренебрегване. Понякога Жак се възползваше и от правото да взема самостоятелни решения. Капитанът му имаше голямо доверие и след известно време се отказа от досадните проверки, които правеше в началото.

Онези дни му се струваха не толкова лоши и заради тези спомени. Беше просто друго място и друго време. Или пък онези дни се намираха на приятно разстояние, бяха вече много далеч…

Тази военна служба продължи общо седем месеца. На Новата 1942 година отново беше на скромното празненство със семейството си. За пореден път се намираше на прага на нов живот. Раздялата с неговия капитан беше тежка и тъжна. Той си остана в армията. Скоро след това щяха да го преместят на друго място, докъдето неговият истанбулски другар нямаше да стигне може би до края на живота си. Ала поне се бяха научили да се доверяват — двама души, които идваха от различни места и знаеха, че пак ще тръгнат в различни посоки, въпреки това се бяха намерили, бяха съумели да се намерят на онова място и да изградят взаимно доверие. Това не беше лесно. Животът невинаги е толкова щедър към хората.

Данъкът върху имуществото и папийонката на Муамер бей

С дните на „завръщането“ за него всъщност започна нова „военна служба“. Тогава родителите му и Лилика бяха още живи. Децата растяха. За да печели повече пари, трябваше пак да бъде убеден с цялата си душа в това, което правеше и преживяваше. Тогава на плещите му, така да се каже, падна отговорността както за семейството, така и за живота, техния живот… При тези обстоятелства не беше лесно да поддържа дюкяна в Султанхамам. Но заради трудностите се хвана здраво за своето убеждение и му беше по-лесно да понася дадени проблеми. Така пречките постепенно бяха преодолени. Дюкянът постепенно спечели клиентела. С новите стоки той спечели нови лица и улици. Ала когато търговията, а и вечерите вкъщи, постепенно „тръгнаха гладко“, на вратата му почука данъкът върху имуществото, който за нула време „експедира“ мнозина в съвсем друг живот. Оцениха го на трийсет хиляди лири. Като се замисли как бяха оценили други, реши, че е логично. Само че нямаше как да събере тази парична сума при тези обстоятелства. Всичките си пари беше инвестирал в магазина, който трябваше да гарантира многообещаващо бъдеще. По този начин безспорно се беше изложил на нова опасност, респективно на риск от ново поражение. И въпреки това онази крачка бе неизбежна, крачка, която трябваше да направи, заради своя път. Освен това миналото го беше научило и да губи…

Муамер бей му се притече на помощ. Муамер бей беше единствен наследник на стар, известен род, чиито корени стигаха до „важни места“ в Египет. Той дори не знаеше колко пари притежава и колко струваха недвижимите му имоти и мислеше само как да си живее добре и да подхранва екстравагантни наслади. Тогава имаше вид на човек вече прехвърлил шейсетте. С дрехите си, които бяха дело на превъзходни шивачи или идваха от магазините в цял свят, големите магазини в столиците, с изтънчените си обноски и изискания маниер на говорене, създаваше впечатление за дипломат, заемал важни държавни постове в миналото. Но това бе само впечатлението, видът, в чиято истинност може би вярваха хората около него. Той самият бе развил съвсем различен светоглед. В нито една фаза от живота си не беше работил. Не пропускаше случай да потвърди убеждението си, че работата пречела на „живота“. Сутрин често закусваше в хотел „Перла палас“. Като станеше време, отиваше да „поговори“ с наематели на магазините му в Султанхамам и Йешидирек, в онази част на Истанбул, която недолюбваше; а след като с неколцина приятели направеше разбор на политическите събития на деня, се оттегляше в къщата си да си почине. Вечер излизаше в Бейоглу и хапваше нещо леко. Това бяха вечерите, в които ястията се явяваха наистина леки, затова пък напитките — малко тежки… Заради тези вечери той имаше различни приятели, спомени и самоти… Това бяха хора, за които не разказваше на другите. В нито един час от деня обаче папийонката не липсваше от врата на Муамер бей, все едно кой костюм носеше. Папийонката бе една от най-личните, най-неотменните му емблеми. Папийонката беше най-вече израз на неговото светоусещане, по думите му неговият символ. Никой не бе успял да разбере този символ, никой всъщност не се беше и опитал.

Муамер бей можеше да прекара часове сред старите книги в голямата си библиотека. Интересуваше се много от стари ръкописи и калиграфия. Бележките си правеше винаги с османски шрифт. Така предпочитаха мнозина негови съвременници. За „опитите“ си, които по неговите думи пишеше само за домашна употреба, за себе си, също използваше този „език“… Муамер бей беше собственик на дюкянчето в Султанхамам. Веднъж-дваж бе показал тези „опити“ на Жак. „Съчиненията“ сякаш бяха излезли от перото на майстор калиграф…

На засегнатите от данъка върху имуществото Муамер бей съчувстваше и „му беше неудобно“. Затова в онези дни на драго сърце помогна на Жак и без да му мигне окото, му зае трийсетте хиляди лири, като каза: „Трябва да споделяме мъката си, това е наш дълг“. Той никога нямаше да забрави тази щедрост, всъщност по-точно: тази човечност. Тогава стисна зъби и за две години изплати всичките си дългове. Ако Муамер бей не му беше протегнал ръка за помощ, може би никога нямаше да има възможност сега да изживява преклонната възраст с други малки спомени, с които се гордееше. Ей такива хора имаше в живота му. Хора, които му бяха показали тесните пътеки на правилния живот, видени не от всички, хора, които бяха направили живота му приятен, даже в най-лошите моменти на нещастие и безнадеждност.

Ето че и тази фаза бе преминала и отлетяла… В този отрязък от време, в който се усещаха по-силно безнадеждността, разочарованията и гняв, който се опитваха да скрият, Исмет паша неминуемо въплъщаваше некрасивото, страшното лице на държавата, което трябваше да избягват. Дали склонността към едностранчиви размишления за живота беше несправедливост или по-скоро решение? Който бе преживял тези събития от първа ръка, нито тогава, нито по-късно можеше да отговори подобаващо на този въпрос. В края на краищата у всеки така или иначе се загнездваше чувството, че е бил предаден. За да се забрави това чувство, трябваше да дойдат други поколения, други надежди…

Разговори из нощни улици

Дали наистина е съдба, когато мнозина вярват, че добрите и лошите времена винаги се редуват? В онези дни, в които бе така обвързан с живота, посрещаше с голяма смелост всеки проблем, в онези дни на надежда, в които вярваше, че още веднъж е преодолял големи страдания, си беше мислил за такава вероятност. Един ден на ставане от сън майка му се оплака, че виждала всичко замъглено, всичко около нея било сякаш зад „пелена“, която просто не се вдигала. Отидоха на лекар. Диагнозата донесе неочаквана вест, променила целия живот. Нямаше лечение, което да изцери заболяването. Е, нямаше опасност за живота, но пълната загуба на зрението беше неизбежна. Майка му прие мълчаливо и новото състояние. Реши да остане няколко дни в стаята си насаме със себе си, със своите спомени, своите преживявания.

Диагнозата се оказа вярна. Една сутрин майка му се събуди в продължил дълги години мрак. „Ще свикна с това, и с това ще свикна“, само това каза. С времето свикна и с това. Свикна с това. Във всеки случай даваше вид, че е свикнала. Преживя още петнайсет години по този начин. В това време се затвори още повече в себе си. Избра още по-дълго мълчание. Хранеше известни страхове, особено се боеше, че е ослепяла от черна магия. Полека-лека обаче съумя да се върне към живота и да участва донякъде в него, да следва линиите на новите си дни чрез нови докосвания, „да усеща нови цветове“ заради ново пробуждане. В онези дни още веднъж се осмели да поведе битка за нов живот и въпреки цялата несправедливост да съумее да живее със съдбата си…

Всеки тъжеше по свой начин, по различен начин за състоянието на майка му. Пред лицето на тази промяна всеки се чувстваше задължен да провери взаимоотношенията си с мадам Перла. Лилика се страхуваше да не изгуби голямата си опора. Тъй като беше вярвала, водена от най-дълбоко убеждение, беше искала да вярва, че единствената силна и надеждна жена в живота й ще я закриля докрай. Освен тази вяра в онзи дом не й оставаше друг избор… Мадам Роза за пореден път се опита да се избави от статуса на „чуждо момиче в семейството“. За баща му това бе мигът, в който трябваше да се попита какво бе оставил в миналото, в миналото с жена си; нещо повече — беше фаза на изпитание за съвестта. За Жак пък беше време, в което с нова отговорност пое бащинския си дълг. След тези дни се сближиха още повече. Сякаш всички в семейството искаха да платят цената за това, което бяха вземали в миналото, подарявайки на мадам Перла частица от своята душа. Когато седяха заедно в тези нощи, майка и син отначало често си говореха за дните в Халъджъоглу. Когато го молеше да й разкаже, той говореше търпеливо, опитваше се да си припомни детайли и понякога се повтаряше. Подробностите бяха нужни и на двамата, за да съградят отново света на сигурността в онези приказки…

Понякога мадам Перла беседваше дълго с мъжа си. Ала и тогава предпочиташе да слуша. Баща му й разправяше всекидневни случки, носеше новини „отвън“. Двамата живееха в различни стаи, сега бяха като приятели, които деляха един дом. Това разделение стана по желание на майка му. Сякаш бе поела бремето на това разделение, за да се обвърже по-тясно със света, на който искаше да се отдаде. В този свят имаше както своя реалност, така и своя мечта. В онзи свят чрез различни докосвания се опитваше да разбере наново живота си. Научи се например да намира „своя път“, „своите пътища“ в апартамента с помощта на ръцете, вървейки съвсем бавно; а когато денят спря да се различава от нощта, тоест тя се озова в постоянен мрак, успяваше да задоволява основните си потребности. Това бяха пътищата, които всички можеха да видят, да разберат. Съвсем други, отколкото другите пътища на самотата, отколкото пустите пътища, към които никой нямаше да се приближи… Понякога сутрин по челото или ръцете на майка му се виждаха малки синини. Отначало я питаше и получаваше отговори от сорта на: „Нищо важно, от възрастта е… Ще мине…“ или „Блъснах се във вратата“. А не беше толкова трудно да открие истинската причина. Мадам Перла, която навремето беше впечатлявала всички околни с походката и фигурата си, се блъскаше тук и там, когато в безсънните си нощи се луташе из жилището. Очите му се пълнеха със сълзи, идваше му да прегърне и да целуне майка си. Ала някак не можеше да направи тази крачка, която бе толкова малка и същевременно толкова голяма… Защо? Като си мислеше за този въпрос и отговорите, дори в дните, в които правеше равносметка на живота си, в него възникваше празнота. Освен това с времето свикна с това състояние. Затова и престана да задава въпроси, да задълбава твърде много. Знаеше, че в някои нощи, когато всички спяха, тя бродеше сам-сама из къщи, като се опитваше да не обезпокои другите; тогава докосваше предметите, особено старите предмети, и с неясни, непонятни думи разговаряше с някого, по всяка вероятност с „Перлите“ от миналото. Този факт бе наблюдавал многократно, когато нощем беше ходил до тоалетната. Много добре разбираше, че трябваше да бъде безшумен и да не я смущава. Тези часове бяха може би часовете, в които тя бе намерила себе си, в които „виждаше“ по-ясно своя живот…

Въпреки че живееха и спяха в различни стаи и нощи, баща му се привърза още по-силно отпреди към своята Перла, своята безценна Перла, жена си, която по-рано бе наранявал много пъти. На пръв поглед тази връзка, изглежда, се беше превърнала в една от връзките, наблюдавани при множество двойки. Без съмнение и други хора познаваха тези чувства, базирани върху угризения на съвестта, които често се подготвяха незабележимо в такива взаимоотношения… В такива времена се появяваха угризения на съвестта и страх от смъртта. Всичко това навярно отговаряше на истината, но освен него я имаше тревогата за Несим. Заради нея той по всяка вероятност бе съумял, заедно с жена си, да стигне до крайната точка, без никой да разбере. В периодите на временните си изчезвания баща му трябваше да асимилира невъзможността да внесе малко светлина в нещата с Несим. Тук ставаше въпрос за друга тъмнина, изживявана с други думи и погледи… Съвсем друга тъмнина, която се опитваше да се разкрие, да се разбере чрез нови докосвания… Тъмнина, която пораждаше чувството, че биваш прогонван от тези квартали, тези улици… Да държиш за ръка един човек, да чувстваш, че го държиш за ръка, в тази ситуация може би означаваше потребността, а също и тайното желание да държат теб за ръка… Истината, същинската истина и бездруго не можеше да се проумее „отвън“.

Кого бихте могли да убиете в онова мълчание?

Можеше да се твърди, че макар и малко късно Аврам ефенди, заедно с мадам Перла, бе открил едно „бягство“, действително бягство. Когато се вглеждаше в тази неочаквана тъмнина, виждаше, че тази жена можеше да му даде и други неща… Нямаше как да не види тази истина… А пък тя не беше единствената, която го придружаваше на неговите малки безмълвни разходки, не беше единствената, с която този „майстор от старо време“ споделяше своите години, своите „игри“; майстор, който в много моменти бе живял много мечти и който бе намерил своя свят, своя истински свят най-вече в онези „багри и форми“… Дори часовете, в които горе-долу всяка сутрин в кафене „Саръмадам“ се срещаше с мосю Моис, та на чаша горещ чай да преживее отново стари и нови неща, бяха за него часове на бягство… Бяха за него в онези дни най-голямото удоволствие подаръците, които двамата се опитваха да си правят взаимно, които той не искаше да загуби. Трябва обаче да се припомни, че те, пак за спомен от онази заедност, бяха купували за себе си и за другия билети от лотарията „Таяре“[1]. И се държаха като деца. В дните на тегленето вечно бяха превъзбудени. Най-интересната страна на тази игра, която се повтаряше в определени дни от месеца винаги с едни и същи очаквания, бе, че героите, въпреки всички усилия, никога не получаваха повече от утешителни печалби, които едва покриваха залозите. Много по-важно от евентуалната парична сума за тях беше да спечелят премията като такава, тоест да покажат, че са в състояние да спечелят премия. И бездруго нямаше да похарчат спечелените пари, за това нямаха вече нито сила, нито ентусиазъм или желания… Осъзнаваха действителността, своята действителност. Накратко, надеждата или играта изискваха определена цена. Това бяха разбрали, най-сетне бяха успели да разберат… Сега имаха нови причини да вярват в наученото. Ненапразно бяха преживели онези години на онези места с онези хора…

Жак беше виждал много пъти двамата да разговарят в онова кафене. Понякога мълчаха, прекъсваха беседата с дълго мълчание, понякога — досущ пубертети — със съответната мимика си посочваха взаимно някоя привлекателна жена наоколо. Това бяха може би миговете, в които несъзнателно се опитваха да пробудят детето в себе си. И двамата се нуждаеха от нови малки „победи“… Не му беше трудно да си помисли, че освен за събитията на деня си говореха и за това какво им беше донесъл животът. Мосю Моис може би все говореше за своята годеница, за младежките си години в Париж, за Едит Пиаф, за това, че животът му се беше променил заради данъка върху имуществото и за свето „изгнание“ в Ашкале… Беше време, в което на някои хора бяха откраднати не само техните собствености, а и техните мечти. Но да се върнем на това, което баща му евентуално беше разказвал… Беше дълга история, ако трябва да я окачествим с обичания, доста банален, ала все още неизтъркан израз. Дълга, много дълга история… От тази история не можеше да се изплъзне дори Жак. Някои хора остават завинаги приковани към определени места… Знаеше, това не бе само неговата история, само тяхната история. Това знание, засилващото се от ден на ден осъзнаване на тази реалност, за жалост не бе достатъчно, за да прикрие усещането за поражение…

Сутрин на излизане от къщи даваше на баща си малко джобни пари. Това бяха моментите, в които никой не можеше да се върне в старите времена, не желаеше да си спомни за Халъджъоглу… Баща му използваше тези пари за дребните си разходи в кафенето и за да купи бонбони на внуците си. Парите за лотарийните билети заделяше от тези джобни пари. Понякога баща му искаше и малко повече, за да плати „за потребностите“ на приятел. И тези моменти придобиваха едно и също значение благодарение на тази дребна лъжа, която неизменно се повтаряше по един и същи начин, с едни и същи чувства. Дребна лъжа, напомняща за стара детска история… Тъй като и двамата знаеха за какво всъщност искаше парите. В определени дни татко Аврам пожелаваше да изпие няколко чашки мастика на едно от старите си места, та в мечтите си да се превърне пак в Аврам ефенди. Играта, естествено, се играеше според желанията, съгласно правилата. Тогава даваше на баща си една лира и го предупреждаваше със сърдечно строго изражение: „Но ми обещай, че няма да ходиш да пиеш, нали?“. Баща му даваше изисквания отговор, обяснявайки, че сърцето му и бездруго вече не понасяло алкохол. Даваха се и се приемаха обещания, но забраненото въпреки това се вършеше. Същевременно обаче тази малка игра все пак отразяваше една грижа на Жак. С думите си той всъщност искаше да покаже на остарелия си баща, че се безпокои да не би той да прекали с пиенето и претърпи злополука на улицата. Сега беше негов ред да се тревожи. Известно време баща му много се страхуваше, че като излезе, може би няма да се върне, ще умре на улицата… Честно казано обаче, това чувство, както и много от старите му чувства, бяха станали маловажни в годините, когато играеше онази игра. Беше време, когато с всеки изминал ден предчувствието за смъртта го завладяваше все повече…

Но щяха да изминат още няколко години. Една вечер след ден, в който бе ходил да пие, баща му се прибра по-уморен от обикновено и каза, че пил много, но „трябвало да направи“ това. По пътя покрай рибния пазар срещнал Ицхак Сапорта, когото не бил виждал от години. Ицхак му се сторил направо смазан под товара на множество проблеми, сякаш уморен от живота. Вместо да се ограничат с разменени набързо няколко думи, двамата седнали и си излели болката. Почерпил Ицхак, тъй като все пак навремето бил негов майстор. Жак помнеше много добре Ицхак Сапорта. Ицхак беше един от калфите от ателието в Халъджъоглу. След пожара беше продължил да упражнява професията си и, благодарение на създадените контакти, скоро бе намерил нова работа. За жалост катастрофата с данъка върху имуществото бе засегнала и него. Бяха научили, че за да плати дълговете си, е продал, е трябвало да продаде своите килими доста под цената им. Това бяха дни, в които лешоядите се виждаха по-често и летяха много по-ниско от обикновено… Ицхак бе успял да плати дълговете си, но според слуховете не се беше съвзел след този случай. Малко по-късно почина тихо и кротко в своя ъгъл, в кръга на последното си семейство. Междувременно бяха минали близо две години, откакто случайно научиха за смъртта му. Следователно беше абсолютно невъзможно баща му да е срещнал Ицхак Сапорта.

Като се вземе предвид този факт, е интересно, че за своята игра бе измислил този разказ. В онази вечер почина внезапно, без „да се обади на никого“, малко след като със смаяно изражение и сякаш вече не разпознаваше околните, седна в креслото си. Всички бяха някъде из жилището. Доколкото си спомняше, Роза беше в кухнята. Той самият се канеше да донесе малко въглища от балкона, за да понапали печката. Майка му навярно бе в стаята си, седеше на леглото и прибираше с фиби дългите си бели коси преди вечеря. Лилика сигурно беше в салона, в своя ъгъл до прозореца и пак ръкопляскаше на някого. Децата бяха в собственото си време… Той чу приглушен шум… Малко след това Лилика се втурна паникьосана на балкона и извика: „Padre! Padre!“. Веднага изтичаха в салона. След виковете на Лилика всички и без това бяха дошли в салона. Баща му лежеше проснат на пода и сякаш искаше да каже нещо. Носеше бял костюм, кремава риза и бяла копринена вратовръзка, бели чорапи и обуща. Това прикова вниманието му в този миг. След няколко секунди всичко свърши… Жак погледна първо близките си, после пред себе си и каза без заобикалки: „Загубихме татко“. Всички се изумиха, когато след кратко мълчание майка му реагира, хокайки съпруга си: „Е, браво, Авраме! Пак не се обади! Ще си платиш за това!“. После съвсем сама, бавно и без да помоли за помощ, се оттегли в стаята си. Какво по какъв начин видя там в първите часове, за кого си спомни най-вече — това никой не научи. Знаеха само и видяха, че не проля и сълза за своя съпруг, единствения мъж в живота си, че не показа своите сълзи даже на близките си. Дали това бе единственото, което лишените й от зрение очи можеха да почувстват? Такава реакция може да се стори невероятна, озадачаваща на мнозина. Може да се учудят и на думите й за смъртта на мъжа, с когото е била вечно свързана. С малко разбиране обаче можеше да се проумее, че в основата на двете реакции бе дълбока любов. Освен това в тази любов се криеше позицията на достойна жена; тази оценка бе в абсолютно противоречие с мнението на мнозинството, което за пореден път виждаше необикновените хора само отстрани и изхождаше от предположението, че майка му се бе примирила със съдбата и бе посрещала с упорито мълчание похожденията на мъжа си. Въпреки всичко беше обичала мъжа си до последен дъх, мъжа, който бе искал да живее живота си до известна степен пипнешком, винаги малко по-добре. Беше съвсем друга форма на нежност това, че тя, щом взорът й угасна, реши да погребе тази любов изцяло в душата си. Не искаше да обвързва мъжа си само защото бе принудена да живее като зависима от други жена; не би го понесла. Любовта често придобива значение на истинска всеотдайност посредством мълчание. Тя изживяваше своята самота, действителната си самота на това малко място и в „съзерцание“. Беше самота, която както всяка дълга истинска самота не беше споделима. Дълга, понасяна с търпение самота, която се опитваше да се предпази чрез мълчание… Самота, основана на факта, че един мъж, който бе открил много тънкости в детайлите, в багрите, останали скрити за другите, че този мъж така и не бе видял действителното значение на любовта на жена си и приписваше нейното оттегляне в себе си само на „другото“ състояние, което бе предизвикано от съдбоносната промяна. В нейното оттегляне не се таеше гняв, нито огорчение, а най-малко пък намерението да породи угризения у другите. Това положение на нещата бе изяснено напълно от майка и син в многочасовите разговори, които водеха. Най-голямата болка на мадам Перла беше, че мъжът й така и не бе разбрал действителното значение на тази любов. На любовта им вечно липсваше нещо. Че майка му и след принудителната раздяла, причинена от смъртта, почти никога не говореше за Аврам ефенди, той си обясняваше с волята й да продължи, да продължи на инат играта. След онзи ден на раздяла тя се сещаше за мъжа си само при много специални случаи. Това бяха моменти, които бяха много далеч от онези поетични моменти, породени например от песен по радиото или аромата на ястие от по-раншно време. По-скоро бяха обичайни мигове, на които никой не отдаваше значение, в които тя забелязваше колко й липсваше нейният дългогодишен спътник, да речем, когато някой затръшваше входната врата или когато тя се спъваше в пискюл от килима. Тези сцени същевременно бяха и последните сцени на нейната житейска драма, която тя трябваше да продължи сама… Мадам Перла си спомняше за мъжа си в онези сцени, в онази инсценировка, която изглеждаше умело подготвена, не в моментите, които всеки познаваше или очакваше, а в мигове, които никой не смяташе за важни. Дали в тази позиция, освен решението да заговори наново за онази дълбока значима връзка не се криеше и желанието да си отмъсти лукаво за дребните изневери, вероломства? Защо не? Нима точно тези малки шеги, тези неповторими детайли, забелязвани само от малцина, не придават цвят, истински цвят на нашия живот?

„Демонстрацията“ на мадам Перла обаче не приключи дотук. Тогава тя пое доброволно задължението да оправя пискюлите на килимите в апартамента. Никой, освен нея не биваше да върши тази работа. Беше впечатляващо как изпълняваше, успяваше да изпълни тази работа безпогрешно въпреки особените обстоятелства. Същото желание за перфекционизъм се проявяваше и когато подреждаше масата, плетеше дантела, чистеше боб. Сякаш тази жена, която в своето време бе получавала множество комплименти за очите и погледите си, искаше съвсем бавно да се привърже към онзи живот, който вече не можеше да види, с верига, която бе намерила сама… Както в жилището в Асмалъмесджит, така и по-късно в Харбийе тя живееше своето малко, безмълвно старание. В онези жилища тя имаше и своите слънчеви часове, които можеше да изживее пълноценно. Когато се преместиха в къщата, по-точно в апартамента в Харбийе, търговията му вървеше вече добре, наистина добре. Нанесоха се в ново, модерно жилище с парно отопление, станаха обект на завист от страна на роднини и познати, които трябваше да изкарат още някоя и друга година в „Тунела“ до кула Галата. Берти се подготвяше за Кеймбридж. Олга беше на специално място, на много специални места, които никой не би поставил под въпрос. Мадам Роза беше вкъщи и дълги години наред създаваше у него впечатлението, че живее в пленничество… Лилика беше починала. Джери растеше и за да порасне още повече, щеше да избере съвсем друга, много далечна държава… Дюкянът в Султанхамам също растеше. Той се числеше към уважаваните търговци в средите на текстилния бранш. Всеки път, когато си мислеше, че баща му не бе доживял да види какъв авторитет бе постигнал след толкова много усилия, в душата му се разливаше дълбока тъга, която не можеше да сподели с никого, неясна тъга, примесена с радост и малко гордост, която се опитваше да скрие. Колко дълъг беше пътят от онзи пожар до това място… Онези улици, онези къщи ги нямаше вече… Сега там бяха нови обитатели и техните мечти… Нямаше ги вече старите стаи и техните стари богатства. Човек трябваше да приеме промените и факта, че действителността можеше да се променя също като живота. Нещо повече: когато обзираше живота си, можеше дори да каже, че — независимо от понякога неизбежните копнежи — всекидневните условия за живот се подобряваха все повече. Основните чувства обаче не се променяха, не можеха да се променят въпреки разликите във външния вид. В различните къщи бяха следвали едни и същи мечти, бяха се опитвали да поддържат едни и същи навици и морални представи. Едно от най-важните правила на деловия живот за него например бе да плаща стриктно дълговете си. Баща му беше посочил пътя, казвайки веднъж за полиците и чековете: „Хартийките са само за честни хора“. За честните хора дори бе достатъчна дадената дума, дори една обикновена дума… Думата беше „задължение“ и същевременно означаваше доказателство за респект пред това, което някой бе направил или мечтал. А който не беше честен, за него малките хартии и бездруго нямаха значение. Никога не беше губил това убеждение.

Ако не го лъжеше паметта, в онези години и без това бе живял с множество принципи… Всеки ден да обядва по едно и също време, в дванайсет и четвърт, бе за него един от тези принципи. В него влизаше и да не поръчва ядене „отвън“. Затова тогава си носеше канче с храна от къщи. Ястията — нерядко остатъци от снощната вечеря — бяха избирани от мадам Роза. По този начин работното му място беше винаги свързано с дома. Всяка сутрин се строеше мостът за връщането всеки обед или всяка вечер… Този факт осъзна едва години по-късно, когато трябваше да изживее други самоти, далечини, по-скоро непостижимости. Тогава всяка сутрин беше друго връщане… Навярно и личността на мадам Роза бе допринасяла за това чувство. Благодарение на тази личност би могъл да усети много близо любовта… В тази ситуация обаче любовта беше друга форма на пленничество. Пленничество в неопределени граници; а тъй като границите не бяха определени, пленничеството най-често се изживяваше несъзнателно. Това изживявано напълно естествено пленничество изваждаше наяве обаче и желани аспекти, които ощастливяваха едно лице, понеже то не искаше да отиде никъде другаде. Как другояче да се обясни малкото щастие в петък предобед, възникващо от строежа на онзи мост? Обикновено в тези петъци още от ранни зори се готвеха едно-две ястия за уикенда. Това бяха променящи се или завръщащи се според сезона, никога не изчезващи от тази печка гозби. Миризмата на прясно сварено месо например се разнасяше из всички кътчета на къщата, или няколко патладжана се печаха в жарта или пък пържеха… Обикновено сам си притопляше яденето в дюкяна. Грижливо разстилаше салфетка върху масата, пълнеше чашата си с вода, а сегиз-тогиз канеше и Киркор да участва в гощавката… Това ставаше в дните, в които мадам Роза го караше. Мадам Роза знаеше какви ястия обича Киркор и щом сготвеше някое от тях, слагаше още едно канче в чантата. Това бяха похвални моменти, чиято стойност се оценяваше. В тези моменти Жак и Киркор оставаха свързани с навиците и дребните радости, а в дългата си заедност в онзи дюкян бяха виждали най-лошите си времена и най-слабите си страни.

Да вършат „необходимото“ по най-правилния начин, често без да е нужна и една-едничка дума, безспорно беше част от тяхната съвместност или от желанието да останат заедно. В първия ден от годината например зарязваха всичко и по времето, когато повечето хора още спяха, отиваха в дюкяна. За да им върви през новата година, хвърляха на пода нар, а когато той се разпукваше и семената се разхвърчаваха във всички посоки, казваха своите молитви за себе си, за другия и за хората си. После изпиваха заедно по едно кафе и обсъждаха предстоящите задачи. После… После кротко се прибираха в домовете си. В онова време не допускаха никого до участие в този ритуал. Докато събираха разпръснатите семена на нара със старата метла, един от „талисманите“ на дюкяна, си пожелаваха взаимно още много такива мигове за в бъдеще. Дълги години наред имаха шанса да подновяват това благопожелание „там“… Дните си в дюкяна — освен със своите страхове и разочарования — прекарваха и с такива малки надежди. Като се вземе под внимание това, излиза, че сътресенията спадаха към неизбежните компоненти на живота… Сътресенията като неизбежни компоненти на живота служеха за по-доброто му разбиране. Дните на Националната отбрана и на военния преврат от 1960-а бяха преживени и криво-ляво превъзмогнати с тези чувства… Когато спечели малко пари, спазвайки правилото, купи на мадам Роза първо палто от астраган, после от норка, а по-късно в базара от свой приятел — бижутера майстор Дикран — пръстен със солитер. Естествено правеха пътешествия. Пътуваха до Рим, Милано, Париж, Лондон, Виена, Атина, Женева, Барселона, Палма де Майорка… До Лондон и Женева няколко пъти пътува и сам „по служба“… За Израел заминаваха да навестят роднини. Това бяха пътешествия, които се различаваха от другите, така да се каже, посещения у дома. Тогава нямаше нужда да търсят хотел и да харчат пари за хотелска стая. Затова пък носеха със себе си маса храни, за които „онези там“ копнееха, например домашно маринована риба тон, суджук, пастърма, питки и саламурено сирене… Това спадаше към неотменните задължения на тези, които тогава предприемаха тези пътувания. Няколко кила „незабравими“ храни от предишната страна като благодарност за безплатна стая… Ала това не беше само обикновена търговия. Така се възкресяваше едно чувство, възкресяваха се някои стари кулинарни преживявания. Възобновяваше се една надежда, която оставаше нерушима на някои места… Тези чувства не можеха да изпитат в други градове. В онези градове по всяка вероятност отсядаха само в препоръчаните от познати хотели, които бяха нелоши, които се ядваха… Накрая идваше ред на покупките, които трябваше да покажат, че се връщат от онзи град… Никога не си пречеха взаимно при тези представления.

Олга предпочиташе да си мълчи за това, което преживяваше. Изразяваше своята тъга и обида чрез държането си, но, ей богу, не казваше нито дума по въпроса. Сякаш в тази мълчаливост водеше скрита битка, която имаше нещо общо със запазването на нейното достойнство и с по-доброто разбиране за нейната женственост. Битка, в която ставаше дума за това да защити своето достойнство и да съхрани докрай своето самоуважение; битка, в която отказваше да използва своята безпомощност като предпазен щит и в която се надяваше рано или късно да конфронтира човека с неговата грешка… Макар такова едно решение в много случаи да водеше до самота… Тук, точно тук трябваше да остане сега… Сега знаеше това… Знаеше… Тъй като в пълната си самота, сега, когато вече нямаше никого, при когото да избяга, искаше да признае пред себе си, поне пред себе си, че въпреки всичко преживяно беше човек на малките крачки, че бе съумял да извърви дългия път само с онези малки крачки. Може би затова бе решил да прекарва уикендите заедно със семейството си, въпреки че копнееше за Олга, защото не се беше осмелил да направи други, различни от сторените крачки… В събота често ходеха на следобеден чай в хотел „Тарабя“. Понякога към тях се присъединяваха познати. В летните месеци след чая често ходеха в лятната къща на своя съсед Ставрополус, която бе близо до хотела. Малко след като първата му жена, родом „от острова“, дебелата Филича, която нямаше друга дарба, освен готвенето, почина млада, Михали Ставрополус се ожени за млада вдовица на име Афро, която преподаваше френски в гимназия „Зографион“ и която, без да губи време, постави своя съпруг на мястото му, жизнена, привлекателна жена, която с усмивката и погледите си можеше да завърти главата на много мъже. Ако в първия си брак бе водил много скромен живот, така че околните го наричаха дори „пинтия“, то след втората сватба Михали отвори широко кесията си и показа или трябваше да покаже, че беше много по-богат, отколкото предполагаха. Съгласно сключения брак заедно с Афро в къщата дойде и сестра й София. И заедно заживяха нов живот. Изглеждаха щастливи.

В началото пътуваха до „Тарабя“ с микробуса. По-късно си купиха кола марка „Десото“ — за тогавашните условия, кажи-речи, разкош, автомобил, който се хвърляше в очи. Използваха го само през уикендите. По пътя за работа той години наред предпочиташе маршрутка. Дълги години наред… Без да протестира, чакаше на опашка, даже в дъждовни, снежни, студени зимни дни, като все си повтаряше, че животът е дълга битка и това го осмисля. Това сигурно беше цената, задето не се боеше от бъдещето… С времето обаче и тези картини се промениха и плавно преминаха в съвсем друга историческа епоха. В първите си години Берти пътуваше до дюкяна с черен осемместен автомобил марка „Хъмбър“. Беше го купил от приключил мандата си висш служител в английското консулство. Времената се променяха… Както във всички романи, филми, шлагери… След работа Берти откарваше баща си вкъщи. Имаха отделни жилища… По пътя почти не разговаряха…

[1] Държавна лотария, основана през 1926 г., приходите от която отиват в бюджета за отбрана. — Б.пр. ↑

Да бях успял да намеря рози…

Едно чуждо, донякъде далечно око би могло да види в животите, завладявани само с малки крачки, единствено малки тръгвания. Това око навярно би видяло в тези крачки дори форма на стагнация. За да може обаче да се извлича малка, ала истинска радост от малките успехи, се изискваше съвсем друга житейска философия, която човек можеше да усвои единствено от живота. Това беше друга форма на майсторство… Друга форма на способността му въпреки погледите на околните, които му даваха сила, в някои моменти на самота или оттегляне да не игнорира изживяването на съмнения и разкаяние. Познаваше такива времена. Можеше и да говори за това, което бе оставил зад гърба си; предвид загубата можеше да възкресява чувства, които изглеждаха забравени, превъзмогнати и носеха нови проблеми. Беше преживял, щеше вечно да преживява такива времена.

Беше притежавал обаче и друго умение, което беше белязало живота му във важна фаза, което му бе позволило в някои часове наистина да се гордее със себе си. В очите на споделялите тези часове той бе останал непобедимият майстор на безике. Всеки неделен следобед се събираше с приятели в определена къща, където играеха на карти. Целта несъмнено беше да се срещнат, да прекарат заедно времето, да не се чувстват сами, да усетят принадлежност към група. Който е превърнал такива организирани събирания в неотменна част от живота си, познава много добре чувството. Също и заради майсторството си на тези маси май бе останал жив и здрав толкова години. Сякаш в онези времена беше основал малко кралство, чието съществуване не биваше да се разчуе сред другите. Малко кралство, което преминаваше границите на обикновената игра. Малко кралство, което можеше да припомни на някого, че един-два импулса понякога имаха голямо значение… Много години наред неделите бяха ставали по-пъстроцветни благодарение на тези чувства, беше искал да ги направи по-смислени. Чрез малките победи се бе опитвал да прикрие празнотата на тези недели, празнотата, за която не можеше да разкаже на никого… Приятелите му се сменяха, къщите, улиците, храната и начинът, по който се сервираше храната… Не се променяше обаче малката радост от събиранията и неговото превъзходство в безике. После полека-лека взеха все повече да оредяват… Стаите все повече се смаляваха, докато един ден започнаха да играят само в частните си стаи… Мнозина си бяха отишли… Той вече не знаеше кой „не си беше отишъл“ или с какви чувства и къде се бяха запилели останалите. Каквото знаеше, беше, че от години не беше играл безике и че единствено чрез онези картини можеше да си спомни за своето „голямо майсторство“, което бе изживял в много далечно време. Но така само осъзнаваше още повече своята самота и че времето, в което живееше, беше време „на други“. Това бе друг аспект на онова дълго умиране…

След като купиха колата, в неделя по-често ходеха на Босфора. Също и моментите, в които с децата дишаха морски въздух, когато сегиз-тогиз обядваха в някое от заведенията или на брега пиеха чай в колата — с топъл бюрек без плънка, поръсен с дебел слой пудра захар от бюрекчийницата в Бююкдере — спадаха към техните малки, често повтаряни ритуали. При това отделните действия имаха свое значение. Трябваше да бъдат заедно като семейство и още по-важно: трябваше да срещнат там другите… Онези малки спомени сега се връщаха при него с техните сърдечни, невинни, прости, неопетнени въпреки всички лъжи и измени картини… Копнееше за там… Дали можеше да разкаже на Берти и за своя копнеж? Ех, ако можеха някоя сутрин, някоя неделна сутрин да отидат там, на морския бряг… Разбира се, не би могъл да хапне както преди бюрек. И все пак за спомен от онези дни би могъл да си „открадне“ едно парченце. Поне един слаб чай, а ако и това не ставаше, би пийнал липов чай. И бездруго всъщност беше важно само още веднъж да отиде до морето, още веднъж да вдиша този мирис. Знаеше, там се бяха променили страшно много неща. Беше чул, че някои къщи се издигаха на мястото на други, а по телевизията беше видял, че някои улици се бяха загубили в по-широки улици. Само че той отдавна се беше научил какво да прави пред лицето на такива промени и загуби. Щеше да иде до морето, да се разходи по пътищата, които бяха пощадени от онези фалшификации, и да се преструва, че не вижда това, което вижда, е принуден да вижда… Да се преструва, че не вижда това, което вижда, е принуден да вижда… Точно така бе постъпвал при редица конфронтации в живота си или когато трябваше да преживее разочарование. Да се преструва, че не вижда… Годините го бяха научили да си слага тази маска, да играе този човек… Освен това имаше и друг път… И друг път… Можеше например там, на тяхното море да живее на собственото си море. В света на другите можеше да живее на своето море… Можеше да се опита в света на другите да съхрани или да съгради наново собствения си свят… Този разказ беше неговият разказ.

Стените бяха стените на всички нас

Човек естествено можеше и да опита да се пребори с някои болки, като не им обръщаше внимание или решеше да не ги показва пред другите, да ги изживява само вътрешно. Тук, изглежда, се криеше съвсем друго, трудно за проумяване чувство, което отвъд оскърблението, разочарованието, недоверието можеше да хвърли светлина върху една лична история. С убеждението, че нямаше непоносима болка, човек евентуално би живял по-лесно в този малък ъгъл… Мосю Жак, онзи мосю Жак, когото познавах, изцяло поддържаше това убеждение, беше проникнат от него. Бихте могли да узнаете и как се понасяха онези рани, онези рани, които въпреки всички малки победи не се затваряха напълно… Може би най-вече сега ще се осмеля да се приближа до него в такъв момент, сега, тъй като отново размишлявам върху дългия разказ, който един ден искам да напиша, изхождайки от това, което той остави у мен. В тази ситуация у мен напира желание да направя още няколко крачки в онзи разказ. Волята да направя още няколко крачки безспорно означава да събера кураж, за да разбера отново. Ала сега, тъй като това, което искам да разкажа, е пред очите ми, се питам дали е редно да проникна толкова дълбоко в един човешки живот. Тази несигурност съм изпитвал и другаде. Там имаше хора, за които исках да разкажа, или по-точно — за които мечтаех да напиша дълъг разказ. Това бяха хора, които от време на време ми даваха най-ценните си фотографии и чиито животи възстанових донякъде и с помощта на въображението си. Хора, които ме виждат и като зрител, и като герой, който поне на места участва в разказа… Естествено би трябвало да взема под внимание границите; границите за пореден път бяха моите граници… Зидовете бяха моите зидове… Понеже знаех, че не мога да разбера адекватно тези хора, даже тези хора. Това е проблем, свързан с метода, с начина за доближаване до даден човек. Една сутрин си представих събуждането на мосю Жак, после изходих от това, което ми беше споделил, и малко от това, което бях чул от други, и се опитах да разкажа, като дори в най-голямата му самота останах „на негова страна“, по-скоро, така да се каже, в него. Бях в коридорите на дълго завръщане в миналото. Тъй като най-вече аз самият бях убеден, че по този начин някои чувства се обясняваха по-добре, на места напълно съзнателно пренебрегнах проблемите на хронологията и вътрешния монолог. Възможно е с моите интерпретации да съм попаднал в капана на някои заблуди, на собствените си лъжи. Продължих да следвам онзи път, съзнавайки опасността. В края на краищата трябваше да представя по някакъв начин на другиго, на читателя, този човек, който в името на живота ми бе подарил някои подробности, които никога не ще забравя. Това несъмнено е егоизъм. Егоизъм, който както в редица случаи е вид самозащита…

Сега, след като преживях всичко това, все пак се питам още веднъж… Дали наистина имах право да проникна толкова навътре и отгоре на всичко по този начин? За пореден път мога да подиря убежище в мисълта „такъв го видях“. Мога дори да твърдя, че е решил да ми покаже само определени страни от живота си. Потребността от убежище обаче, изглежда, е налице, за да избягам както от другите, така и от себе си. На думите и на вероятните вътрешни монолози би трябвало да се даде нов живот. Дали успях да се спусна до корена на тези бягства? Успях ли да открия при кого или какво е моето убежище? Мога ли да кажа какво намерих, мога ли да го изразя със свои думи? До отговора на този въпрос още не съм стигнал. Може би още не искам да стигна до отговора на този въпрос. Чувството, което този екран, изпълнен с мечти, поражда у мен, ми е достатъчно тук, на това място от моя разказ. Чувството, което тази завеса на мечтите поражда у мен, ми е достатъчно за пореден път… И това повторение вече не ми е досадно, точно както и твърдението, че повторението не ми е досадно. Тъй като ние неизменно попадаме в плен на притегателната сила на нашите заблуди, които сме „отгледали“ заедно с истините си, съответно на притегателната сила на нашата истина, която винаги посреща радушно нашите заблуди, не само в това, което искаме да разкажем, а и в това, което живеем, което мечтаем да живеем. Понеже понякога, когато искаме да опишем друго лице, говорим и за човека, който искаме да бъдем. Ето защо се притеснявам, че, без да забележа, съм разказал за самия себе си, докато съм се старал да опиша мосю Жак в този разказ, който той никога не ще прочете. Какво друго можех да направя? Едно от възможните решения би било да го представя от зрителния ъгъл на други свидетели, на езика на други свидетели. Можех да се отдръпна малко повече и в своя мрак, на място, където никой не ме виждаше, да изпробвам нова битност на свидетел, като си припомням известни липси. Зная, това е един от пътищата да разбереш другиго и изпробвайки „различни езици“, да стигнеш до него. Ако обаче бях поел по този път, навярно щях да се отдалеча и от топлината, която исках да доловя и да запазя с цялото си същество. Не можех да оставя моите хора във властта на „другите“, на „онези гласове“. Затова реших да проникна до това място с всичките си заблуди. Беше място, на което можех да срещна — знаех го — всичко онова, което исках да забравя и да зачеркна напълно от живота си. Постепенно се озовах в гранична област, където отстъплението ставаше все по-невъзможно. Там човек си казва: „Още една крачка, още една крачка, още една крачка“. Още една крачка… За да забравите някои крачки или малко по-късно да се върнете при човека, когото сте оставили зад гърба си на мястото на изходния пункт, когото няма да намерите такъв, какъвто е бил някога… Още една крачка… Мястото беше такова място… Затова разказът продължава в мен, развива се в мен, макар че оттогава е минало толкова време. Затова онази картина с все повече думи и детайли, които се натрупват, се връща на мястото, което изживявам и където живея.

Мосю Жак — в дома си, в последната си стая, в един ъгъл далеч от всичко, в онези часове, в които е сам, когато е принуден да живее сам със себе си, в онези дълги реминисценции — се опитва още веднъж да разбере своя живот и своите хора. Мисли, усмихва се, заравя се в дълбоко мълчание. Мисли, спомня си, превръща се в част от играта… И аз се опитвам да разбера това време, в името на онова място, с надеждата да се доближа до онова място, защото в толкова много моменти от този живот съм бил в ролята на свидетел… Отговорността, истинската отговорност и бездруго придобива значението си чрез чувството, възникващо от битността на свидетел. Да, да бъдеш свидетел означава да бъдеш отговорен. Да бъдеш свидетел означава да бъдеш отговорен… Може би едва късно проумях ролята си в онази игра, едва късно разбрах участието си в играта, но в крайна сметка успях… Трябваше да гледам и да слушам какво се казваше, наистина да слушам, за да го възпроизведа. Всичко това същевременно беше и малка игра, наречена „пресъздаване“. Годините щяха да отминат, чувствата щяха да намерят мястото си… Знаехме това, макар че не можехме да го изразим толкова ясно с тогавашните си думи, а се опитвахме да го изречем с погледите, ръцете, докосванията си… Същевременно беше малка игра, наречена „накарай да слушат“. В свят, в който слушателите, тези, които искат да слушат, все повече намаляват, всички ние се нуждаем от говорене, от всички форми на говорене, които ни хрумват. Навремето имаше свят, в който слушателите искаха да слушат само заради самите себе си. Това беше друг аспект на разказа, един от скритите аспекти… Един от аспектите на разказа, който непрестанно ме предизвикваше, въпреки всички вероятности за провал… Може би затова толкова често ме обземаше чувството, че съм призован за свидетел. Заради тях, заради моите герои, бе написан моят разказ, заради „онова място“, което никога не се отказах да търся… Мосю Жак спада към героите на това „съчинение“ в мен. А в онези дни да имаш едно място, на което да те чуят, беше точно толкова важно, колкото и да чуеш. Едно място, на което да те чуят беше също толкова важно колкото и да чуеш… В тази ситуация моята битност на свидетел означаваше самотност, страх поради това да не изпадна в самота или бавно да създам изолация… Неговите образи, които живееха у мен, подсилваха още повече това чувство.

Трябваше да прекратим срещите си по „много лични причини“. Един ден го видях случайно пред френското консулство. В ръката си носеше книги от библиотеката. Беше остарял още повече. Колко години бяха минали междувременно? Четири, пет, седем?… Сега нямам желание дори да си спомням. Малко ми се сърдеше, задето не се бях обаждал. Казах, че се е наложило да замина за съвсем друго място и години наред не съм могъл да се върна. Той разбра… Животът донасяше на всички нас други хора и ни учеше да живеем други мигове… Голяма част от времето си сега прекарвал в четене. Излязъл в пенсия. Почти не стъпвал в дюкяна. Там всичко се рушало, бавно пропадало… Също както в някои домове и някои животи… А пък преди дюкяна „давал живот“ на много хора, сплотявал ги. За щастие имал дома си. Домът, който никой не можел да пипне, „последният свидетел“ на неговата самота… Къща имал и на Бююкада, но там ходел много рядко. Там бил изживял други времена… Живеел сам. Почти никой вече не чукал на вратата му. Но се бил научил да се задоволява с това, което имал. Сутрин ставал рано, изяждал закуската си на масата, която бил сложил още предната вечер, и мислел, мислел, мислел… Да живее в новия си свят със своите стари неща му помагало да понася по-леко отминаването на времето. Старите неща означавали надежди, угризения на съвестта, били гласове и миризми. Старото било донякъде и мадам Роза, донякъде Олга, донякъде Лилика… Било Киркор, Никос, било родителите му, било улиците, които го водели в онези домове, онези стаи… Било забравеното… Смятаното за забравено… Незабравимото…

Всичко това го знаех. Животът бе донесъл тези хора и на мен. Бяха хората, чиито истории един ден щях да се осмеля да разкажа, да разкажа наистина… В нашия разговор споменах и тази си мечта. Той се усмихна. И двамата знаехме, че този разказ щеше да се напише в друго време, че щеше да бъде разказът на друго време… Беше пролетен ден. Броени дни преди Песах. Щял да се събере с Берти и семейството му, „останалите“, онези, които още били там. И аз трябвало да дойда. Можели сме да се срещнем в памет на старите дни, когато все още сме били много. А ако съм намерел някъде рози… Казал на Берти, но той бил толкова разсеян. Освен това напоследък бил станал още по-разсеян. Не можел да го упреква, естествено, не било лесно да преживееш това, което преживял той. С две думи, може пък пътят ми да ме отведял около пазара за цветя, нали… Достатъчно било да не забравя това желание. Така копнеел за това ухание. Сега им бил сезонът. Сега бил сезонът на тези рози… После погледна часовника си, онзи стар сребърен часовник на ланец. И двамата знаехме историята на този часовник. Очите ми се напълниха със сълзи, в този миг го погледнах с неизразима обич, вкоренена много дълбоко в душата ми. Предполагам, че видя този поглед. Във всеки случай имахме обща история. Макар да живеехме на различни места, в различни градове, все пак имахме история, съживена на едно и също място, чрез един и същи разказ… „Онези кораби винаги минаваха покрай нас…“, каза той в същия момент. Онези кораби винаги минаваха покрай нас… Бяхме някъде в Бейоглу… Навремето от тези улици… Да, корабите винаги минаваха покрай нас… В същия момент ни наблюдаваше чифт очи… Чифт мътни очи, сърдечно усмихнати… За пореден път бяхме стигнали до точката, в която разказът започваше отново…

Можете ли да погледнете онази звезда?

Чак доста дълго след краткото си време в разказа, прекарано с мосю Жак, разказа, който бе намерил особения си смисъл донякъде в нашите кораби, в асоциациите с нашите кораби, които бяхме изпуснали или се бяхме задоволили само да съзерцаваме, отидох у Берти. За розите се сетих едва след края на сезона, когато минах покрай пазара за цветя; и за пореден път изпитах чувството, че съм закъснял. Казах си: „Е, тогава догодина…“. Ала дали щеше да има друго лято, друга пролет? Дали мосю Жак щеше да има възможност да изрази този малък копнеж в друг сезон, подготвяйки се за друго лято? Естествено нямаше как да зная. Което знаех и можех да видя по това време, бе, че всичките ми герои, живели, дишали в онзи разказ, бяха остарели в своите ъгли с различни обиди… И Берти беше много остарял. Сега беше още по-отчужден и по-отдалечен от дюкяна. Не говорихме много, не можехме да говорим много. Мислел да затвори дюкяна, искал да го обърне в пари с „минимална загуба“. Собствениците на съседния дюкян, хора от Коня, били готови да вземат цялата стока, но дали оферта доста под цената. Макар че знаел това, въпреки всичко щял да се съгласи на сделката. Нямал друг изход. За своя утеха просто отлагал решението, карал ги да чакат. Повече не можел да направи. Сега други държали кормилото. Стара история… „Другите“ винаги заемали нечие място. Истински важното било човек да разбере, да открие кои са другите, кого да смята за другите и да има смелост да изрече това. Може би и тук, зад този невинаги лесен за задаване въпрос се криела дилема…

Навсякъде се чувстваше отсъствието на Олга, чичо Киркор, Никос и Седат Арабина. Това беше липса за всички нас. За всички нас… Тази липса усещаше и Берти. Той разбираше още по-добре, че някои предмети бяха дишали и осмисляли живота му само заедно с техните хора, действително само с техните хора. Може би и затова баща му беше решил след смъртта на близките си, с които в „своите“ дни бил свързан по различен начин, да стои далеч от дюкяна, означавал толкова много за него. Сегиз-тогиз им гостувал вечер. Най-често разговарял с Жулиет… Жулиет му телефонирала всяка сутрин по едно и също време, за да попита за здравето му. Така че Берти за пореден път бил изтласкан на втория ред. За баща му сега по-важна била Жулиет. В думите му обаче не се таеше обида. Не беше обиден, в тях имаше единствено самоирония, фина, меланхолична ирония. Фина, меланхолична ирония, и само ако познаваше Берти от години, човек можеше да усети, че тя е дестилат от дългогодишни оскърбления… Това, което се променяше, което можеше да се промени в тази „неизпята песен“, беше само този безмълвен „поглед“… В онези дни обаче всеки бе достигнал тази граница сам за себе си в своята самота…

Баща му се отдаваше все повече на религията, след като съумя да вмести в живота си смъртта на Джери. Вземаше религиозно-философски книги от свой приятел, който имаше богата библиотека в дома си срещу синагогата. Жулиет виждаше в това затваряне в нова черупка естествен, неизбежен процес, който бе индикация за наближаващия ден или за усещането, че бавно се приближаваш към смъртта. Това беше дълъг, безмълвен път, който той се опитваше да обогати със стари мечти. Когато го навестих за последен път, разбрах по-добре тази истина. Пред мен стоеше един мосю Жак, много по-стар от мосю Жак, когото бях срещнал пред френското консулство. А бяха минали само шест месеца. Само шест месеца… Леко ме упрекна, че не ги бях посетил тогава, във вечерта на Песах. Такива вечери навярно нямало да се повторят никога вече… В този момент естествено не можех да кажа, че бях решил да не отивам, защото не бих понесъл вида на разрухата в пълната й яснота. Там в спомена ми имаше толкова гласове и толкова картини…

Докато бях у тях, мосю Жак ми прочете няколко пасажа от книгите, от последните си книги. Чак в тази напреднала възраст бил способен да разбере какво се казвало в Тората или някои философски книги… На раздяла каза: „За пръв път в живота си купих билет от Държавната лотария… Може да спечеля нещо. Аз ще спечеля нещо и за децата ще остане нещо. Баща ми години наред живя с тази надежда. Много копнея за него“. Значи и той искаше „да има нещо, което да даде за последен път“ на децата си… Макар да знаеше, че децата бяха останали, пропаднали някъде другаде. Важно беше обаче да изпитва и докрай да поддържа живо това чувство. По този дълъг път човек се нуждаеше от мечтите и самозаблудите си също както от реалността…

Сега, когато си спомням за всичко това, най-много ме боли, че вестта за смъртта му стигна до мен толкова късно и не можах да присъствам на погребението. Какво ни беше отчуждило един от друг? Какво беше това пространство, в което бях решил да се заключа, така че не почувствах как умря човек, който някога бях чувствал толкова близък? Много добре зная, че ще съумея да отговоря на този въпрос едва с течение на времето. С течение на времето ще съумея да отговоря и на този въпрос… С течение на времето, след като се науча да прониквам по-дълбоко, по-директно, по-неприкрито в себе си… Може би тогава няма да бъда в състояние да изясня отговора си на моите събеседници, моите близки. Така да бъде. Та нали виждам, че рано или късно ще достигна мястото, въпреки всички протакания… И все пак не мога да потисна усещането за нещо пропуснато, понеже не можах да изпратя мосю Жак в последното му пътуване… Това усещане ще остане завинаги и в подходящия момент постоянно ще напомня за себе си. Този пропуск може би никога няма да стане тема на разговор, да се сподели адекватно… Тъй като онова, което той остави у мен, действително е нещо „изживяно“, придобиващо значение чрез стремежа заедно с всички тъжни радости, обиди, скърби и нови надежди да се вкопчиш в един човек, в изживени дни, така че винаги ми се иска да разкажа на някого за това. Никога не ще забравя онези мигове, които ми подариха други хора, които ми позволиха да порасна благодарение на чувствата, които с всеки изминал ден разбирах малко по-добре…

Научих за смъртта на мосю Жак в студен, но слънчев зимен ден, когато неочаквано срещнах Жулиет на площад „Таксим“. Бяхме близо до френското консулство. Тя беше в черно… Отново повярвах в силата на случайността… Щом видя, че я погледнах с лека уплаха, рече без заобикалки: „Загубихме татко“. Усмихна се и каза, че очаквали тази смърт и се научили да живеят със смъртта. Бръчиците под очите й се бяха задълбочили. Не намерих думи да изразя чувствата си. Сякаш разбрала какво исках да кажа, тя ме погали по гърба, донякъде женствено, донякъде нежно, както в незабравените съвместни времена. Явно в голямата си дълбока болка тръгваше по нов път. Помъчи се да не изгуби усмивката си. „Разбрах, че не си научил. Казах го и на Берти. Зная, че иначе щеше да дойдеш. Щеше да направиш всичко възможно, за да дойдеш. Нали знаеш какъв беше покойникът, не обичаше салтанатите. Поместихме само малък некролог. Ако зависеше от него, нямаше да позволи дори това, но… На погребението бяхме много малко хора. Роднините, братовчедите, както винаги по такива поводи, неколцина приятели от деловия свят, също и хора, които никой не познаваше… Ти заличи изцяло следите си. Чудехме се дали да ти се обадим, но не знаехме къде да те търсим. Сто на сто би дошъл на погребението, не се съмняваме. Минути преди сетния си дъх попита колко е часът. Беше пет и половина. Започваше нов ден. Каза: «Искам да погледна часовника». Дадох му стария часовник, който беше на нощното шкафче. Погледна го и каза, че му се спяло… Това бяха последните му думи… След три дни изтича месецът на траур. Тогава ще съблека тези дрехи…“

Замълчахме, тези малки, но дълбоки моменти на мълчание не ни бяха чужди. Затова мълчанието означаваше и продължение на нашия разговор, който бяхме прекъснали, трябваше да прекъснем някъде. „Как е Берти?“, попитах. Тя отговори: „Дюкянът е затворен. Сега си е вкъщи… Понякога навестява старите си приятели. Има нови планове. Преди няколко дни спомена, че може да отидем в Мексико. Уж имал там стари, влиятелни приятели и можел да открие нови възможности за бизнес. Дали е лесно на тази възраст?… Пък и това, което имаме, бавно се топи. Не зная още колко ще издържим… О, междувременно започнах да преподавам английски, не забравяй да го разгласиш. Освен това не се губи така от хоризонта… Не виждаш ли колко малко останахме? Зная, имаш други приятели и животът е труден. Затова всички се разпиляхме във всички посоки. Всички… За да научим нещо от живота. Но въпреки всичко, идвай. Живеем в същата къща. Ще останем в същата къща… Ще говорим колкото искаш… Колкото искаш, колкото искаме… Знаеш, Берти винаги те е обичал. Като приказва с теб, сякаш се чувства малко по-щастлив“.

Това не беше последният път, когато я видях. Въпреки различните ни възгледи двамата в края на краищата спадаха към рядко срещаните хора, на които можех да се доверя в живота си, който на мнозина други може би ще се стори погрешен или незадоволителен в много отношения. Въпреки цялата ни различност, нашите дистанции, несходни гледни точки, ние бяхме свързани посредством дълбоко, нерушимо чувство. Сега преживяваме нова раздяла, за която не зная къде и кога ще приключи. Сякаш сме се отдалечили още малко повече един от друг. Още малко повече… Без да забравяме, че нашата връзка продължава и винаги ще продължава на различни места. Още малко повече… За да ми напомня повече и, ако мога да се изразя така, по-добре, че апелът на Нора не е изгубил значението си в мен, въпреки всичко, което се случи… Още малко повече… Заради всички „стари часовници“, които изгубихме или скрихме в някое чекмедже… Замисля ли се за това, ми се иска повече от всякога да вярвам, че когато нощем съзерцаваме звездното небе от различните си места, можем да изберем една и съща звезда един за друг. В такива моменти някъде една звезда сияе заради всичко, което сме изгубили. Една звезда… Дори това сияние да възниква от заблуда. И дори тази заблуда да напомня за други пропуски…

А сега напред към няколкото малки крачки… Към онези няколко малки крачки… Най-сетне зная, че и аз мога да живея с нощите…

Заключителни думи
Или: Прощално писмо[1]

Истанбул, юни 1999-а

Драги/а …,

Когато бях на шест, за пръв път видях смъртта, и то върху лицето на прабаба ми, която в последните петнайсет години от живота си трябваше да изживява редица истанбулски улици с мътните си очи, които вече не виждаха слънчевата светлина. Какво ли означаваше — след като познаваш вечерната заря в морето — да погледнеш от съвсем друг мрак една стара, много стара приказка? Как се понасяше този мрак? На тези въпроси не можах да отговоря в първите дни, когато се опитах да се разходя в моя разказ. Право да си кажа, и днес не мога да отговоря на тези въпроси, въпреки многото думи, ретроспекции и смърти. В крайна сметка всеки живееше в собствения си мрак, посвоему, със собствените си гласове и докосвания. Всеки живееше в собствения си мрак, посвоему, със собствените си гласове и докосвания…

Беше мартенска сутрин. Снегът, валял безспир цяла нощ, беше покрил всичко с бяла пелена. Тогава снегът се задържаше много по-дълго от днес. Затова в домовете, които полека-лека се подготвяха за пролетта, тайно плъзваше безпокойството дали въглищата ще стигнат. Преносимите газови печки безспорно можеха да обърнат въздуха донякъде, но горещината от печка на въглища беше съвсем различна. Това знаеха всички. И всички познаваха малката радост, която даряваше такава печка, всички искаха веднага да се стоплят, когато идваха отвън, от студа и грееха ръце колкото се може по-далеч от почти нажежения капак. На нея печахме портокалови кори… Именно тази горещина превръщаше зимата в зима…

Тези времена не ми липсват. Тези времена не ми липсват въпреки невъзможното за потискане желание да се върна в изгубената страна на детството. Ала все още има един много специален разказ за мадам Перла, който бавно се пише в мен и който намира своето особено значение някъде в онези домове с печки, които се губят в други картини. Ето защо тук, в този малък разказ би трябвало да потърся причината за желанието си да пренеса онази топлина на печката от миналото в съвремието. Дали имаше други възможности, които въпреки всички усилия не разбрах, не осъзнах, да намеря подслон в онзи „климат“? Верния отговор на този въпрос може би ще получа, ако за последен път успея да се открия пред онова огледало. Че изобщо задавам такъв въпрос, вероятно ми показва, че ми липсва нещо, което не мога да назова, не искам да назова.

Да, в последните петнайсет години от живота си, доверявайки се на онази топлина, която за мнозина не притежава значение, прабаба ми се опитваше да живее с редица стари приказки в тялото на сляпа жена и да черпи сила от докосванията, само от докосванията. От днешната си дистанция не мога да кажа много повече. Мога просто да стигна до този бряг, брега на нейната самота. Това, което съумях да пренеса от миналото в настоящето, обаче изисква от мен да намеря наново, ако може така да се каже, да съградя наново онова време и тогавашния си живот с моите грешки, моите въпроси, моите задънени улици. Не ми е трудно да си спомня или да разтълкувам нещо. Иска ми се да вярвам, че не ми е трудно да си спомня или да интерпретирам нещо. Най-малкото като всяко дете имах своите тайни, скрити някъде приказки. И като всяко дете имах своите изгубени, никога ненамерени отново играчки… Не забравих онази стая. Никога не забравих разказа за онези песни, които превръщаха онази стая в истинска стая, разказа, който с всеки изминал ден нарастваше в мен. Не забравих… Тъй като не биваше да забравям онова минало, за да намеря отново себе си и да разкажа най-вече на себе си за него. Трябваше да си спомня, за да се сблъскам с истината на моята приказка; за да живея, да живея до края, трябваше също както в приказките да разказвам, без да ми омръзне, може би до сетния си дъх. Не забравих, не можех да забравя… Това може би донякъде беше и съдбата на онези, които непрестанно търсят, бяха принудени да търсят страната си. Може би затова истинските страни на „чуждите“ бяха само техните разкази; а железопътните и автобусните гари, свързващи кейовете с градовете, съдържаха скрита поезия, която не можеше да бъде записана. Може би затова някоя и друга тишина можеше да просъществува с нечутите гласове, които винаги оставаха вътре, винаги далеч от повечето други… Може би за прабаба ми, която дойде от онези времена при мен и която мислеше и чувстваше на онзи стар шпаньолски, който бе научила от майките си, това бе причината да използва собственото си мълчание като предпазен щит в истанбулските квартали извън „стените“, да съзнава, че това е нейната нерушима, нейната единствена непревземаема крепост. „Улицата“ й беше чужда, турският език, или казано с нейните думи „Turkças“, й беше чужд. Езикът на града, където бе родена и живееше, където бе видяла и изгубила дневния светлик, не я привличаше. Ала тогава, в годините й на млада жена, и бездруго никой не е знаел и не е можел да каже кой е същинският език на онзи град. След продължително, незаслужено заболяване, за което дядо не искаше да говори, един ден се беше събудила като сляпа жена, а в друга една нощ си легна в постелята, заспа и не се събуди повече. Погледнат „отвън“, животът й бе толкова обикновен… С течение на времето обаче щях да видя как зад тази простота, зад тази делнична приказка се криеше съвсем друга личност, която се бе опитвала да разбере и разкаже различни страни на своята битка в името на живота. Но за да проумея тази действителност, трябваше да направя или поне да се опитам да направя няколко крачки. При всички положения ми се струва забележително, че тя не се бе сбогувала с никого, преди да заспи своя безкраен сън; това ми се изясни след дълги размишления.

Никой не искаше да отида в онази стая, онази последна стая, но по-голямата ми сестра, която с течение на времето ме запозна с доста „забранени неща“, ми помогна да прекрача тайно прага. Доколкото зная, това беше първото ни съучастничество. Тихо отворихме вратата, като гледахме да не ни забележат. Върху прабаба ми лежеше избеляло парче плат, което сякаш съвсем бавно бе загубило първоначалния си цвят с други хора в онези дълги коридори на миналото. „Сега тя спи напълно спокойно“, каза сестра ми, след като леко повдигна плата. Вярно беше. Това, което видях върху онова лице, беше дълбок, кротък, невинен сън… Дълбок, невинен сън, който напомняше, че всичко всъщност беше по-просто, отколкото си мислехме… Смъртта не се различаваше от съня. Онзи сън, който видях в онзи миг, беше само малко по-студен от съня, който познавах. Малко по-студен, малко по-тих, малко по-бял… Също и смъртта, която много години по-късно видях върху лицето на баба ми по бащина линия, ми напомни на онзи сън. Смъртта на баба ми означаваше да ме изтръгнат от един от майчините езици на детството ми, стария шпаньолски, който ми предлагаше уютно кътче; смъртта на прабаба ми пък означаваше разрив с онези приказки, чиято стойност осъзнах едва когато опитах да се върна по онези места. С други думи, островите съвсем бавно се откъсваха от сушата, от малки острови в един безкраен процес от раздели… Това, което оставих зад гърба си в онези дни, днес ми се струва като разкази от много далечен свят. Във всеки случай сега чувам онези гласове още по-добре, кой знае, може би и защото съм се отдалечил на порядъчно разстояние от онези разкази. Отново се чувствам малко по-близо до онези гласове и слухове и мога да видя малко по-добре какво се крие зад онези картини. Преоткривам се в онези картини, с непознати или смятани за забравени лица. Поне един за друг живеехме с приказки. С приказки обичахме, с приказки бяхме родени, с приказки умряхме… С приказки… С приказки, които никога нямаше да свършат… Без да знаем къде започваше миналото, действителното минало… С приказки… С приказки, които никога нямаше да свършат… Разказвахме си един на друг приказки… Приказки… За да можем да погледнем към миналото и от друга перспектива, от собствения си прозорец… Тогава естествено не се замисляхме, че бихме могли да се изгубим в онези приказки и да се отчуждим от някого, който ни бе дори много близък…

(…) Ходенето в онази къща след сякаш безкрайните нощи, в които получавах астматичните си пристъпи, изглеждаше като част от ритуала, необходим за „нашите приказки“. Когато времето настъпи, щях да видя, че това, което — донякъде, без да забележа — бях открил там, щеше да ме отведе до друго дълго „съчинение“, което бе написано в съвсем друга страна. Не можех обаче да очаквам от прабаба ми да прояви интерес към онази страна на действителността, моята действителност. Нейната съдба бе да остане в един малък, специален разказ, който познаваха само малцина. Може би затова, за да навлезем в тази приказка, трябваше да се насладим пълноценно на картините и думите, които езикът изискваше от нас… Героинята на моите приказки направи няколко кръга около главата ми с ръка, стиснала няколко пъпки карамфил, изрецитира молитва с треперещия си все по един и същи начин глас — откъде, от кого я беше научила, това никога няма да узная — и се помъчи да прогони злите духове от мен. Накрая пъпките карамфил трябваше да се хвърлят в печката, която по това време беше вече победила нощния студ в салона. Бяхме в къща, където нощите се изживяваха със студени сенки и гласове, а дните — от днешната ми гледна точка — с всички липси и цялата недостижимост. В този момент в ухото ми нахлу тихо пращене и припукване. Тихо пращене… За да изживея още веднъж онази магия на онова място, онази защитеност, да си спомня за тях или никога да не си позволя да ги забравя. Може би обичах карамфилите заради тяхното ухание, което свързвах с този спомен, все исках да ги срещна в някои стихотворения. Исках да опиша своето време, своето лично време, като с всеки изминал ден бавно и безшумно се приближавах все повече до чувството, което една къща пораждаше у мен. Там щях да се запозная с най-различни по вид мъртъвци, както и с различни животи, надежди, възкресения и щях да се науча да нося моите мъртъвци с различни чувства, заедно с тези, които бяха живели там с тях, които подобно на другите хора бяха живели насила…

Като се замисля за всичко това, ароматът на карамфила ми открехва друга врата на асоциации. Това ухание го имаше и в синагогата, в която ме водеше дядо. Старовремски сребърен предмет, който имаше фини дупчици, който наподобяваше по-голям лимон или артишок и който тогава ми напомни за боздуган от древните войни, пълен с пъпки карамфил, бе размахан след кратки молитви, така че в помещението се разнесе благоухание. Предполагам, от благодарност към Бог, задето бе създал уханието… Тези моменти бяха най-хубавите моменти от богослужението. Всички молитви се бяха врязали незаличимо в паметта ми може би най-вече заради този мирис, понеже завършваха с този малък ритуал. Беше последната молитва. Доколкото си спомням, беше последната молитва, която съумях да занеса, пожелах да занеса на местата, където живея сега… Лицата зад картината вече не помня. Единственото, което помня, е усещането за щастие, което се отразяваше в погледите на онези, изживяващи там в съботната сутрин своята заедност. Онези, които от цялото си сърце бяха свързани с вярата, прекарваха останалите часове от деня със своите семейства или едни с други. За мен обаче през лятото следваше вълнуващото къпане в морето, докато през зимата главното беше да не закъснея за матинето в киното в единайсет. Беше време, в което още не бяхме загубили морето в Истанбул. Времето, в което плажовете на Истанбул още съществуваха, сега изглежда старо, отдавна отминало време. На входа за плажа имаше още една възможност да подчертаеш своята уникалност, като вместо билет за общодостъпните кабини се плащаше такса за ключ. Който се преобличаше в обществените кабини, вземаше всичките си дрехи на плажа, за да ги остави на определеното за целта място, който имаше частна кабина, вземаше със себе си само плажната кърпа. Като му дойде времето, други „приключения“ превърнаха тези кабини в събития за мен. В най-големите, най-пламенните приключения от ранната ми младост. Тъй като в тези кабини тайно се натискахме… Всичко това беше още по-хубаво, когато лодос не разбъркваше и не замърсяваше морето. Когато духаше лодос, това означаваше изхвърлени на брега динени кори, чепки от грозде, водорасли и медузи, чийто произход тогава изобщо не можех да си обясня. С други думи, никога не знаехме предварително кога с какви маниери ще ни посрещне морето. Тогава бяхме на онези брегове… На онези брегове… На плажовете от нашето детство… В нашите фази на развитие… В нашите самоти… С всичките ни скрити чувства, които можеха да пробудят наново, в неочакван момент онази меланхолия у нас… Ала в крайна сметка по този начин можеше да се открехне вратата към старите разкази.

Вие се връщате при вашите разкази с тези чувства, със загубите, които можете да понесете по-лесно, след като сте минали покрай различни хора и сте изпитали новите им лица. По този път все повече ще оценявате възможността да живеете някъде във вашия град, с онези думи, които не свършват, които продължават поне в някои хора, и с картините, които са били подхранвани и съхранявани от думите. В тази ситуация без страх от вашата история, от сенките, които сте оставили зад себе си, може и да се запитате за мотива защо сте изпитвали потребност да вярвате до последно в някого, в нещо. Защо, заради кого, заради кои светове са били изживени онези животи и смърти?… Дали други хора биха разбрали, оценили онези малки битки в онези домове, дали биха се заинтригували от тях, след като онези, които са се нагърбили с тези битки, са изчезнали напълно?… А като премислям възможните отговори, които и аз, и други даваме на тези въпроси, естествено излиза, че е абсолютно без значение къде в Истанбул, по кое време и при какви условия съм роден и съм живял. Може би в тази фаза можем да говорим само за свидетел, за пътя на едно дете, което се опитва да обясни с нови езици вътрешния си мир. В това положение няма смисъл да си спомням в кои училища съм пълнил главата си с ненужни знания; също както и да мисля за това, кои играчки съм изгубил, в кои мечти е трябвало да ги оставя. Онези хора се разпиляха, всеки от тях отиде някъде другаде. Тези хора, които години наред бяха очаквани заради различни надежди, преживявания, копнежи, сега са далеч, много далеч, заедно с тези, които са ги чакали. Ако обърна поглед назад към миналото в светлината на това, което можех да видя, още веднъж неволно се замислям за множеството животи, които бяха отложени с оглед на едно неизживяно по-късно бъдеще, които бяха убили безшумно и тайно това, което биха могли да живеят. Мисля си, че някои угризения на съвестта би следвало да се осмислят чрез мълчание и мисля за страховете, които диктуват процеса на изживяване. Сега обаче зная и какво означава да потънеш в някого, да решиш, че някой е важен за теб, и да си на негово разположение.

Ненапразно — като поех всички повторения върху плещите си — от доста години се опитвах да разбера и да разкажа историята на миговете, в които хората не искаха да се срещат лице в лице, където бяха преследвани от сенките на миналото и гласовете, които искаха да забравят; историята на онези кошмари, които не могат да се разкажат и от които се мъчеха да се избавят въпреки цялата си безпомощност. Това бяха миговете, в които сновях из стаята си, метър след метър, километър след километър, отдясно наляво и отляво надясно, от ъгъл на ъгъл, убеден, че вървях по невероятно дълга улица, докато се опитвах да излея в съчинение онези сякаш безгранични кошмари. Докато сновях, ми се струваше, че нещо изригва от душата ми. Все едно в тишината на нощта някой те наблюдава… Тогава животът в онази стая води до халюцинации… До халюцинации… Детето, което живее в стаята и което даже тук се смята за пленник, иска да разкаже за неузрели бадеми, въпреки че никога не ги е вкусвало, изживявало. Зелените бадеми спадаха към „друга пролет“. Босилекът спадаше към „друга“ лятна утрин. Часовникът показваше друго време… Може би единственият и най-сигурният, най-надеждният за онова време път бе да подхранваш с търпение онова чакане и да вярваш, че някои хора действително ще дойдат години по-късно. До леглото ми плачеше жена, чието лице, чието истинско лице някак си не можех да видя… Моят сън нямаше да свърши… Пренасяйки онзи сън в онова „съчинение“, винаги щях да се опитвам да го променям, като се криех зад други обичани и вярвани от мен думи…

(…) Всеки запазва един разказ, чиито части, чиито фрагменти един ден се опитва да събере, за да продължи някак живота си. Дали това не е стремежът рано или късно да се върнем от изгнанието към нашата същност, към нашия собствен малък свят? Изгнание, което възниква от чувството, че години наред живеем заедно с нежелан, неизменно оставащ чужд човек, че учим в нелюбими училища или прекарваме дългите, дългите дни и нощи в неподходящи професии, докато си представяме, че някъде ни чака нещо друго, достойно? Не зная. Не зная или право да си кажа, предпочитам да не зная, да не се затварям в границите на един-единствен отговор. Сега обаче ми се иска да заявя, дори само този въпрос да ме доближи повече до човека, когото все още се надявам да намеря. Тъй като да се върнеш, да се върнеш след всичките тези раздели означава донякъде и да влезеш в нова стая, стая, която никога не си виждал. Ала какво е мястото, на което се връщаш, на което можеш да се върнеш след толкова години? С кои хора ви сблъсква тази стая? Отвъд границата вие волю-неволю трябва изцяло да разчитате само на себе си. В онези ваши мигове отвъд границата вие чувате гласа в себе си… Сега трябва да посегнете към онази ръка… Трябва да уловите онази ръка… Трябва да докоснете онова лице. Душевният пейзаж на другите с онези угризения на съвестта, онези дълбоки линии, които можете да опишете само заради вас самите, съвсем бавно ви е довел на това място.

Но къде съм днес, когато обмислям тези въпроси и преориентации? На кое място съм в „семейството“, онова семейство, което се опитах да реконструирам, също и с това, което добавих от други семейства, от животите, които остават в границите на моята истина, моите мечти, от малките триумфи и пораженията, които вечно ни се иска да запазим в тайна? В такива времена ме обзема усещане за абсурдност, усещане за изоставеност, което, мисля, не мога да споделя с никого. Отново съм на кръстопът. Колебая се между отказ от всички имена и асоциации с абсурдността у мен, за да бъда като нормален човек, и продължението на пътя в онзи стар разказ заради други думи. Винаги съм искал да опиша тази нерешителност. Може би ще нося тази нерешителност в името на онова изречение до сетния си дъх. До сетния си дъх… Дори да зная, че никога не ще намеря истинското място на някои чувства… А години наред ме преследва мечтата да разкажа за тези хора. Може би тази мечта за кратък, много кратък период бе в състояние да напомня за малкото моменти на любов, малкото истински моменти. Всеки разказ, за който не се знаеше кога ще свърши, имаше съвсем специфично обаяние, и беше еднакво важно да изживееш и да разкажеш историята. В дните на моето люшкане между нереалните мечти този дълъг разказ изигра роля и при желанието ми да се уединя на някой остров; исках да изглеждам като доброволен изгнаник, който на един остров, на собствения си остров пише своите спомени вместо някого, вдъхновен от романист, който ми е вдъхнал тези незабравими чувства. С други думи, имаше ред причини за умножаване на илюзиите, моите заблуди. Тази малка мечта ме наведе на мисълта да уредя на „онзи остров“ неочаквана среща за онези хора с всичките им разкази, в чиито „съчинения“ исках да участвам, среща, подготвена без тяхно знание. Тъй като „онзи остров“ напомняше не само за изгнание, но и за пленничество, за принудителен съвместен живот. „Островът“ бе избран, защото предлагаше възможността в дадените рамки да се преживее както сплотяване и среща, така и раздяла. Ето защо можех да събера всички тях, лицата от едно семейство евентуално на сватба в най-хубавите им дрехи, най-сигурния им маскарад, без да забравя различните хора зад тях. Там те може би щяха да поискат да изиграят още веднъж хората, които никога нямаше да бъдат. Понеже трябваше да отложат още веднъж споровете си за неопределено време, трябваше да забравят взаимоотношенията, в които някой тайно им отнемаше възможността да зададат други въпроси на онова, което изживяваха. С напредването на разказа обаче трябваше да приема, че тази мечта, тази среща бе абсолютно неосъществима. Тъй като всеки един беше в собствената си самота. Всеки един беше в своето заточение. Всеки имаше своята усмивка, която искаше да запази за себе си. А с безсъдържателни фрази се показваше — безспорно както навсякъде по света — че всичко е наред. Трябваше да се издигнат стени. Винаги щяха да се иззиждат стени… Другояче не мога да обясня тази глухота, която преживяхме един с друг, с която неизменно бяхме принудени да живеем. Местата и хората, където отидохме, към които вярвахме, че трябва да отидем във времена, в които живеем, искахме да живеем в истинския смисъл на думата за няколко възможни мига, а също и нашето отвяване към нови острови на самотата не мога да обясня другояче. В тази ситуация ми остава само да попитам при кого, къде и кога сме изгубили ключовете за това приключение… Случваше се само един поглед или една дума да ни повика на това място… Само един поглед или една дума… За да разберем и най-вече да можем да кажем от кои мечти с какви поражения излязохме, какви реални загуби трябваше да преживеем…

(…) Следователно дали е останало още нещо от това, което преживях тогава, когато се запознах наново със стените на моето основно училище, или от онези съботни следобеди, които със своите размазани картини бродят из спомените ми, когато в зелената си ученическа манта неохотно участвам в церемониите по вдигане на знамето?… По време на церемонията отличните ученици имаха право да държат знамето. Веднъж и аз бях удостоен с тази чест, но приех тази награда по-скоро като наказание, когато със слабите си ръце трябваше да нося тежкото знаме пред тълпата ученици, която тогава доста ме плашеше. Да държа знамето ми помогна учителката Тюркян, за която си спомням единствено заради меланхоличната й усмивка и която майка ми харесваше още повече, понеже краткият й нещастен брак бе завършил с развод. Ето как лека-полека попаднах в кошмар. Чувството, което пораждаха у мен тракането на лъжиците в столовата и гръмогласният смях на моите нови приятели, беше предвестник на неизпитван дотогава страх. Аз направих първите крачки със затварянето в себе си. Това може би беше свързано и с факта, че един ден трябваше да ида до тоалетната по време на час, но някак не се престраших да кажа на учителката Тюркян, така че се подмокрих и отгоре на всичко реших да остана в това състояние до вечерта, до тръгването за къщи. Не бях и свикнал с турските тоалетни. Дупката им ми изглеждаше много голяма. Въпреки че оттогава е изминало много време, така и не можах да забравя това. В един от кошмарите си пропадах в зейналата бездна. Там, където дупката свършваше, имаше и други деца, които също като мен бяха паднали в тази празнота, в този черен мрак. Въпреки всички усилия не им се удаваше да стигнат до горе. Само някои от големите сегиз-тогиз успяваха да излязат. Те обаче не ме виждаха, не ме чуваха. Само един от тях ме гледаше усмихнато с все по-страховити очи. Опитвах се да викам, но не успявах. Той се усмихваше. Сякаш знаеше, че не можех да викам и че гласът ми не можеше да се чуе. Дали мълчанието, дълбоката тишина действително бяха най-тъмните, най-невъзможните за описване улици на онези кошмари?…

(…) Сънища или това, което е останало някъде в миналото, като насън… Къде още по-рано исках да разкажа, че миризмите, незабравимите миризми вдъхват истински живот на един град? Имаше например миризма на шоколад, която се разнасяше не само до нашето основно училище, намиращо се до пивоварната „Бомонти“, а в дните, когато духаше лодос, и до къщата с градината, където живееше баба ми по майчина линия. В тези часове улиците сякаш миришеха другояче. Един ден отидох с дядо до източника на тази миризма. Големите съдове, в които се бъркаше шоколадовата маса, не могат да бъдат заличени от паметта ми. Един мъж, когото всички наричаха майстор Йорго и който заради белите си коси тогава ми изглеждаше много стар, опитваше шоколада и казваше на околните нещо, което не разбирах. И аз поисках да опитам шоколадовата маса, но майстор Йорго каза: „Не може, младежо. Шоколадът още не е готов“. На изхода получихме като подарък голям пакет шоколад. Това беше готовият шоколад, какъвто можеше да се купи навсякъде… Майстор Йорго познаваше дядо от времето на военната им служба. Помежду им имаше стара, далечна, но недостъпна за лъжи връзка. И двамата по различен начин се мъчеха да се придържат към професията си и правилата на тази професия. За мен обаче магията беше във вкуса на онова, което се намираше в онзи казан. Обичах миризмата на още неготовите ястия не по-малко от техния вкус, от тяхната изисканост. Може би затова онези миризми ми напомняха за изгубените места, на които никога не можах да стъпя. Някои се намираха в онези къщи, които може би заради това успях да предам само в мечтите си…

Усещането за чуждост започна още в училище, по време на обедите в онези първи петъци. Тогава с голямо нетърпение чаках баба ми по майчина линия. Вкусът на топли кюфтета и пържени картофи, които тя носеше в канче, все още усещам в устата си. В един от тези петъци валеше обилен сняг. Слязохме в столовата. Раздадоха яденето. Аз вече бях притеснен. Затова не се смеех дори на гримасите на тогавашния си единствен приятел Селахатин, който, без да обръща внимание на предупрежденията на учителите, шумно сърбаше супата си и се капеше. След като порасна, дълги години беше алпинист, докато един ден една от алпинистките, в която бе ужасно влюбен, се омъжи за друг планинар — тогава „се разсърди на всички планини“ и не осъществи дори най-голямата си мечта — да изкачи Демирказик през зимата, а отвори в Мерджан дюкянче за копчета. Баба дойде именно по време на обяда. Още помня, че се усмихваше, докато слизаше по стълбите на столовата. Въпреки снежната буря бе успяла да пристигне навреме. В този момент обаче се подхлъзна на полепения сняг по подметките си и слезе по стълбите по-бързо от необходимото, и то — ако може така да се каже — на четирибуквието си. Чичо Дурсун, който винаги се притичваше на помощ на всички, се втурна да я улови. Той беше доста странен и постоянно отнасяше укорите не само на директорката и учителите, но и на някои родители, но въпреки това поемаше доброволно цялата тежка работа в училище — чистеше, ремонтираше електрически уреди, палеше печките, грижеше се да не се запушват отточните тръби на умивалниците и тоалетните. Нощем оставаше в училище и беше всеобщ любимец на учениците, защото умееше да имитира различни животни. Злополуката не беше сериозна. Съучениците ми се провикнаха през смях: „Яденето ти дойде! Яденето ти дойде!“. Само Селахатин не се засмя, а запрати няколко лъжици от супата си по неколцина присмехулници и затова бе наказан от Мюзейен, дежурната учителка, която винаги ходеше изправена, все едно беше глътнала точилка, да стои половин час на един крак, с което постави рекорд, който трудно можеше да бъде счупен.

От този ден баба спря да ми носи храна в училище. Така пожелах. Тогава се надявах да изчезна сред другите, държейки се като тях. В последвалите години, след онези рани, естествено разбрах каква безсмислена мечта бях преследвал с подобна надежда. Училището беше убийство, абсурдна война, ако човек се замислеше за онези рани…

Години по-късно се опитах да припомня на баба за онзи ден. Тя лежеше във Френската болница, в една от онези овехтели стаи, които бяха видели толкова много смърти, надежди и възстановявания. Лежеше кротко в кревата си и вече бе една старица, която вследствие на прекарания удар бе изгубила паметта си и най-вече способността да познава хората. Беше единствената нощ, в която дежурих при нея. Без да продума, тя мръдна глава и се усмихна неопределено, сякаш за да покаже, че си спомня за това, което разказах. Дали наистина можеше да си спомни? Не вярвам. По-скоро през ума й минаваха стари, много стари картини, които не можеше да сподели с мен. Стари, много стари картини, които не можеше да сподели, които освен това бяха загубили всички свидетели, картини, които бяха вече невъзможни за споделяне. Нямаше вече да изпитам и радостта да й нося тайно два-три залъка от ястията, които не биваше да яде заради високото си кръвно. С други думи, това бяха първите признаци, че вече нямаше да изживеем онова детинско съучастничество. В един момент баба замлъкна и дни наред лежеше в кревата, без да продума. Затова не зная и вероятно никога не ще узная къде и как се сбогувахме…

(…) В някои съботи дядо идваше заедно с баба да ме вземе по обед от училище. Това означаваше, че щях да прекарам края на седмицата у тях. Години наред се местех в различни стаи от техния дом, воден от копнежа да живея в истинско гнездо. По-късно този копнеж щеше да продължи в други домове, при други хора, щеше да се „описва“ с други картини и думи. Щях да пожелавам да каня други хора в други стаи. Други хора щяха да се превръщат в други стаи… С първите си песни се запознах в онзи дом. Тези песни бяха първите ми плочи на 45 оборота. Първите на 45 оборота… Вярвам, че един ден ще съумея да се върна при тези песни, заради тази стая, с разказите, които още не са написани за тази стая. Тъй като някои песни са незабравими.

(…) В течение на дните, месеците, годините гостуванията при баба и дядо все повече зачестяваха. Естествено, ученическите дни също приключиха, а там оскърбленията и раните, които бяха наситени с различни спомени и придобиваха значение, донесоха със себе си съвсем различни сбогувания. Това, че в парка „Спиро“ се научих да пия лимонада от бутилката, беше първият белег, че пораствам, започвам да пораствам, в очите на онези, които преживяват някои неща само мимоходом, никога не са досегнали живота по друг начин, освен само бегло. Такива хора са същите, които ни в клин, ни в ръкав изпитват децата върху таблицата за умножение, за да докажат на тях или по-скоро на себе си, че са пораснали. За мен обаче това бе един от най-важните белези, че бях пораснал, способен да се показвам на тези тесни места, между издигнатите тайно стени, както го искаха „другите“, „те“. За да можете да играете друг човек или по-точно повече хора, трябва да научите кого къде ще изоставите. Предполагам, че това е единственото средство да съхраните в душата си онова дете, което искате да поддържате живо до последно. Никой няма право да стигне до това дете, никой няма право да го докосва. Детето може да говори само с вас, единствено с вас. Вие можете да чуете този глас и в множество стари, преживени преди години, преди векове „съчинения“. Онзи глас тогава бе роден в онези хора с различни думи. Гласът се губеше заедно с онези хора в различни епохи и смърти. Чувството, че не можете да разкажете адекватно преживяното на друг, може да се потърси в желанието да защитите своята другост или в мислите, които са се въртели в главата ви по този въпрос… В размишленията дали да се обвържете с другост, с вашата другост, която всъщност ви превръща във вас самите… Това, естествено, си има цена. Изисква жертви. Изисква раздели. Трябва да се приеме, че няма път назад… Тогава се спирате. Мислите да останете в един от очакваните от вас мигове. Сега следвате себе си, само себе си. Щом е така, тогава кого или какво прегръщате, ако например на входа на киното прегръщате човек, когото отдавна не сте виждали, с когото сте някак свързани, който е заел място в незабравимо време от вашия живот, изпитвайки топлината на прегръдката наистина, без бягство в лъжа? Какво значение има „умирането в семейството“ за онези, които не са признали своята скука и своя гняв дори пред себе си, които в неделя ходят на ресторант, „винаги заедно“, без съответно да обелят и дума за грижа и оставят нерешени куп проблеми? Що за семейства са тези, в които не се задава сериозно нито един въпрос, а ако все пак се зададе, той никога не получава независим и смел отговор, семейства с жени, които като компенсация за такъв „безпроблемен живот“ неизменно биват задоволявани зле, погрешно, недостатъчно и бързо, и мъже, които смятат изпразването за оргазъм или без да се усетят, биват залъгвани с елементарни „женски номера“? Това са част от въпросите, които не ми излизат от ума по време на дългия вътрешен разказ за този град, в който живея, който се опитвам да разшифровам и който с всеки изминал ден се отдалечава от мен. Тези въпроси ми припомнят хора, които някак не могат да изживеят домовете си, защото имат „толкова много за вършене“; които правят пътувания, и то пакетни пътувания, за да опаковат по-добре изживяното; които вярват, че са намерили много решения чрез икономичните си коли, отвратителния си сервиз за хранене и сензациите в евтини вестници. Тогава ми се приисква да оставя всички тях окончателно на произвола на съдбата. Тогава ми се приисква да ги оставя в собствената им реалност, за да се открия в себе си. В крайна сметка бягствата, които ме отчуждават от онези хора, независимо дали искам или не, навсякъде по света, по-скоро по всяко време, бяха едни и същи бягства. Освен това за тези бягства междувременно вече има имена, които, ако се вслушаме в книгите, явно служат като справочници за нашия живот. Ние се намираме под чадъра на събраната мъдрост. Ако е така, дали тогава, за да се открия в себе си, трябва да тръгна срещу нов дъжд, този път нарочно, без да се замислям, че да изживяваш чувства, да дръзваш да ги понасяш с всички последствия, е много по-трудно, отколкото да разказваш за техните истории?… Някои поражения естествено убиха нещо в нас. Някои поражения естествено ни дадоха възможност да тръгнем към други поражения… Има ли обаче друг път да повярваш в своята история, да чуеш звука от своите стъпки или непрестанно да усещаш себе си насред тази битка?…

(…) Сега, след като ми се удаде да стигна до плоскостта, на която мога да споделя с някого онези копнежи и онези животи, които се носят и с угризения на съвестта, няма как да не се попитам: Дали представата ми, че живеем най-пълноценно чрез мечтите си, се дължи на факта, че от определена точка на пътя нататък се научих да приемам пораженията и да не ги смятам за поражения, или че въпреки толкова много разкази още мога да вярвам в разкази? Върнах се и към приключението на лъжите, което все още не е изконсумирано докрай. В този смисъл горе-долу съм готов „за нещо“, поне „за нещо“. Тези преображения, тези илюзии правят вярата в писането изразима с думи, дори още повече — достойна за защита. Разбира се, има ги и самотните моменти на онази смъртоносна игра, когато отново и отново в променени сценарии се изживява чувството, че се местиш на друго място. В онези моменти си припомняте малките островчета на живота. Припомняте си онези сенки. Припомняте си дългия път, който сте извървели, за да стигнете до острова. Този път е вашият път, тази страна е вашата страна. Това време е вашето време… И сякаш идвате при някого, с планината от години, годините, които поради страх от рухването на вашето убежище, тихо и кротко сте зачеркнали като неизживени или в които по силата на същия страх сте се задоволявали само с ролята на зрители, а в определени ситуации сте се старали и да „консумирате“, неизменно водени от стремежа да отлагате, искайки да напъхате, по-скоро да затворите годините в малко думи, картини или предмети. Мечтаете да кажете, още веднъж, да можете да кажете с цялото си същество как сте отишли при някого, с планината от онези години, за да не си тръгнете никога вече. Тъй като това са неща, които сте виждали и не сте правили в различните си животи. Това е вашата невъзможност за ново начало. Това донякъде са вашите угризения на съвестта, вашите дефицити и вашите задънени улици. След онези загуби сте се научили и че никога не можете да останете сам много далеч от себе си или зад гърба си на друго място. Никой не е останал сам на онова място и в онова време, което няма как да се повтори. В играта, която изживявате със затворени очи, във вас се врязват съвсем дълбоко толкова много „линии“… Тогава се питате кой е издигнал тези стени във вас, за кого бяха направени онези фотографии на щастието?… Кого криеха стените, кой от кого се предпазваше?

(…) Безспорно има подобни въпроси в историята на онези, които търсят една „стара“ страна, мечтаят за нея в много страни по света, на шосето, което води към страната или още по-важно — отвъд стените, които крият онези градове от някои хора. Чие гето беше гетото? Кои езици, кои имена бяха забранени за „другите“ в онези времена, в които страховете и чуждостите се поддържаха живи и множаха от само себе си?… Историите на Милано, Варшава, Будапеща — ако се замислим за онези картини — щем не щем, ни отварят вратите към много разкази, водещи към гетото. Но независимо от това, изглежда, нещо ни очаква някъде далеч отвъд тези картини. Понеже навреме питате и себе си дали сред строителите и зидарите на онези гета и онези стени, които живеят в различни градове и на различни граници, няма и такива, които на драго сърце биха останали в онези гета. Ако тези стени не бяха построени, историята положително би била написана, би пожелала да бъде написана по друг начин. Историята би била написана другояче, би пожелала различни цветове да се срещнат с различни дни. Съмнението може би започва с усещането за празнота, възникващо на мястото, където не можете да се срещнете с „другите“. Тук съмнението ражда диханието на онези други песни, които все още ви е трудно да пеете. О, да, ние знаем, че след като са срутени, стените могат и да израснат отново. Така че чии бяха стените от определен момент нататък? Чии бяха стените? Дали принадлежаха на онези, които разделяха? Или на онези, които искаха да се разделят? В края на краищата всеки си създаваше свое собствено гето, живееше в свое собствено гето… Всеки се осъждаше на свое собствено гето, без да го забележи. По тази причина онези разкази донякъде ме отведоха до границата, от която нямаше връщане. Тази граница същевременно беше граница, на която трябваше да попитам и да проверя доколко правдоподобно бе това, което бях видял и чул и което бях успял да разкажа. Което си мечтаех да разкажа. Можеше да е „изживяно“ или пък „неизживяно“. Аз обаче трябваше да направя онази крачка, която щеше да ме отведе от другата страна на границата, за да опозная по-добре самия себе си. От това последва моето връщане в онзи квартал, на онези улици, които не бях употребил въпреки онзи разказ. Всеки обичаше своите стени, които бяха по-стари от историята. Всеки изпитваше потребност да покаже на друг какво е живял или по-скоро да получи одобрение за това. В края на краищата всеки бе на първо място пленник на самия себе си, палач на самия себе си и жертва на самия себе си. Там се намираха например и моите моливи, чиито връхчета често се чупеха, моите ароматизирани гумички, моят несесер с пергели, който за нищо не ставаше, също както и индигото и миризмата на паркетин.

Там обаче, освен всичко, което бях изоставил или с което се бях разделил, беше и просещият епилептик на уличния ъгъл, който вечно ме стряскаше с усмивката си; беше и мадам Вера, която въпреки богатството, къщите, давани под наем, и скътаните си пари вечно обикаляше квартала в лекьосани, опърпани дрехи и с чорлави бели коси; беше нейният обожател, таксиметровият шофьор Кемалетин, откачалникът, който устройваше с клиентите си излети до някоя бирария и не изпускаше мач на футболния отбор „Ферикьой“; беше продавачът на вестници Олеко, „комунистът“, който не пропускаше случай да охули Партията на справедливостта; и Пинокио Гатенио, лъжливият монтьор, който наистина имаше дълъг нос и по цял ден вонеше на алкохол; дърводелецът — астматик мосю Оскар, години наред до късна нощ бавно отпивайки от своята мастика, работеше в работилничката си върху „художествен“ бюфет за някого, когото не познавахме, и малко преди да завърши произведението си, внезапно почина от сърдечен инфаркт; и Мюнип бей, който в редки вечери, за собствено удоволствие и винаги на отворен прозорец свиреше на своята лютня и най-много обичаше мелодията „Съмнение“. Там бяха и търговецът с надути цени Бекир, кюрдът; мълчаливият Талат, който гладеше и колосваше прането и не говореше с никого; педерастът Аслан, който винаги избираше момчета с мазолести ръце за чираци в своята юрганджийница; и чичо Селахатин, книжарят педофил, за когото всички казваха, че страдал от неизлечима амнезия и който често ни подаряваше цветни моливи и разтегателна хартия; и мадам Алис с нейния галантериен дюкян, която ми казваше, като съм пораснел, да съм дойдел първо при нея да купя гащи и сутиен за любимата си и която заради тази оферта често си представях гола с нейните яки хълбоци; беше и джуджето Кемал, помощник-аптекарят, който правеше и инжекции и много обичаше да споделя с другите задълбочените си знания относно всевъзможни отрови, който вечно ходеше с бяла риза и вратовръзка и един ден се самоуби точно с една от тези отрови… Когато си припомнях образите на тези хора, не ми беше трудно да вярвам в мечти. Не беше трудно да вярвам в мечти, не беше трудно да вярвам и в нови истории. Може би затова онази къща винаги ме очакваше на онова място. Може би затова години наред се мъчех да напредна в множеството разкази за улици и жилищни кооперации, с надеждата да опозная по-добре себе си и другите. Моят път не клонеше към приключване. Живеех съвсем бавно мечтата си, намирах съвсем бавно думите си, учейки се на „изоставяне“, на „убиване“…

Е, добре, кои мигове от мен самия, които никога не мога да си взема обратно, дадох на онези хора, които се опитах да опиша и да разбера в моя дълъг разказ, кои от приближените ми хора предадох? В кой от моите характери исках да се скрия най-вече при опитите си за идентификация? Тези въпроси безспорно очакват друго значение и други въпроси, в свят, в който сексуалността се предлага с всичките си илюзии, или по телевизията, също като войните, се показва само с други аспекти; където истинските мъчители не са известни и без съмнение все така се разхождат сред нас; където с всеки изминал ден губим все повече своите нови житейски сфери, своите вятърни мелници, своите огледала, които отразяват нас самите.

Тъй като въпреки надеждите всеки умира първо сам за себе си в своята стая. Вашето място в онзи дълъг разказ се определя единствено от това, което сте успели да разкажете, още по-важно — което сте успели да дадете на другите. Това обаче, което действително не беше за разказване, което не искаше да бъде разказано, където се срещаха лъжа и истина, бе навярно мястото, което един ден волю-неволю се е наложило да видите. Ала на онова място, мястото, което няма да споделите дори с най-близките си, вие криете единственото истинско нещо, истината, която никога не сте проявили интерес да анализирате, проучите с въпроси и разберете. Поезията на тази недостатъчно огряна от слънцето стая обичах най-много в моментите на мълчание. Онези стаи таяха и историята на задоволяването с нещо малко, което всеки можеше да съживи с други имена и асоциации. Онези стаи може би бяха същевременно това, което сте запазили от вещите си, с които не сте могли да се разделите, бяха вашите алкохолни напитки, които така и не изпихте, а кътахте за друг път, бяха вашите непрочетени книги, вашата неподдържана градина, вашето море, в което не плувахте, вашата непостроена къща. Но историята на задоволяването с онези „неща“, „нещата“, които са пъхнати в онези малки, стари, прашни календари, жадуваше други гласове и друго сутрешно събуждане. Онези хотелски стаи с техните саксии с цветя, в които се ходеше само по време на летуване, ненапразно бяха подхранвали онази жизнерадост. Онези телефонни обаждания ненапразно бяха възраждали онези надежди. Предметите в онова време криеха все нови и нови предмети…

(…) В „онези неща“ с онзи копнеж безспорно се вдъхваше живот както на малките болезнени радости, които човек не можеше да сподели веднага, така и на радостта, че може да открие малка поезия или непрестанно да мечтае за нея. Впрочем беше един от онези дни, в които можех да усетя онова „съчинение“ с цялото си същество; бях се задълбочил в разказа, черпейки сила от „тези неща“. Седях на морския бряг, в онова кафене, за което се бях опитал да разкажа преди години в друг разказ. Беше един от последните летни дни. Един от последните дни на лято, което с нищо не се различаваше от други лета… Надявах се, че това, което бях видял, бях съумял да видя, щеше да ми позволи да напиша съвсем ново, девствено изречение, въпреки старото чувство, събуждано в мен от онези стари лета, които не бях могъл да изживея, чийто разказ само ми се беше удало да напиша. Рибарите тъкмо се връщаха с улова си. Сезонът на скумрията беше започнал. Погледнах скумриите, които прехвърляха от лодките на брега, и си казах: „Докато пораснат достатъчно, ще мине още един месец. Въпреки това като си тръгвам, ще взема няколко. При всички положения мога да ги изпържа в тигана“. Скумриите, първите скумрии бяха предвестници на съвсем специален уют. Добре беше да се хапват с бял лук, маринован в зехтин, лимон и сол. Беше ранна съботна утрин. Още твърде рано, за да изпитам скуката на уикенда, а и твърде рано за тъгата на неделната вечер, както и твърде рано за посетителите, които идваха с цялата фамилия в това кафене, където въпреки глобалното замърсяване чистият въздух още не бе изразходван, и говореха за красотата на морето с изтъркани фрази, като се гледаха един друг с празни очи… На една от масите седеше възрастен мъж, обърнал лице към морето. Необяснимо чувство ме привлече към него. Седнах на съседната маса. Той каза: „Знаех, че ще дойдете“. Знаех, че ще дойдете… Това бе едно от изреченията, които бях чувал и в други разкази, на чийто повик не можех да устоя и от които винаги ме побиваха леки тръпки. Той ме погледна с кротка усмивка, сякаш за да ми подскаже, че е чул вътрешния ми глас. После каза: „Сутрин по това време често идвам тук. Често, ако здравето ми позволява… Естествено, имам и други места. Но въпреки всичко, което съм загубил, не можах да се разделя с това кътче… Чаках ви“. При тези думи се доближих до лицето му. Разбрах причината за тръпките. Отсрещният мъж приличаше поразително на мен. Явно бе моят огледален образ, моето състояние в по-късните години. Сякаш се усмихваше на откритието ми. С усмивка, напомняща усмивката от моите стари, незабравени мечти. „Някои срещи не могат да се разкажат, не могат да се разкажат въпреки всички думи, на които се доверявате и в които търсите убежище“, каза той.

„Точно както в историите… Някакъв тайнствен мъж ви среща някъде и казва: Знаех, че ще дойдете…“, казах.

„Също както в някои разкази… Но вие все пак стигнахте до края на този дълъг разказ… Най-малкото смятате, че сте стигнали до края“, каза той.

„Зная обаче, че човек не може да приключи някои взаимоотношения, че те в известен смисъл продължават с друг, с други“, отвърнах.

„Прав сте… Но взаимоотношенията се изразяват с други думи, ако се изживеят адекватно, ако се плати цената…“, каза той.

„Горе-долу все едно рано или късно да разрушиш пашкула, за да можеш да се превърнеш в пеперуда“, отбелязах.

Той замълча и се взря в откритото море. След малко казах: „Бих могъл да ви сложа и в началото на този дълъг разказ“. Това изречение целеше донякъде да намери подходящо място в моето дълго съчинение за текста, който — както все повече се убеждавах ден след ден — не бях довел до край, не бях успял да завърша, от който обаче някак си не можех да се откажа, към който от време на време исках да се връщам с нова надежда. Сега най-сетне бих могъл да разкажа. Бих могъл да кажа, че всичко бе започнало с вълнението от многото книги, които обичах, които ми бяха повлияли по различен начин… Нищо не бях забравил. Времето за пореден път беше „моето време“. Думите отново бяха думи, които се опитвах да подредя, които може би щяха да послужат, за да ми вдъхнат нова надежда на друго място.

Едно писмо, едно листче от бележник или пък едно неочаквано обаждане… Всичко означаваше подготовка за пътуване към друг човек, към свят на чувства, към една възможност. Какво щях да изживея по време на онова пътуване? Кой ме беше повикал? Какво ме очакваше там, на мястото, на което бях повикан, кои надежди или коя неизвестност? Пътните чанти бяха стегнати. Какво трябваше да взема този път? Кои книги, миризми, предмети, визии, думи или спомени трябваше да взема този път? Какво беше този път, след като нямаше път назад? Какво беше този път, след като никога повече нямаше да се роди такава надежда? Магията вече беше започнала. Вие можете да понесете усещането за смърт много по-свободно от когато и да било… Още веднъж погледнах писмото, което бях взел от пощенската си кутия. Както адресът, така и времето на срещата бяха посочени съвсем ясно. Бях в навечерието на ново, очаквано от години заминаване, което сега беше неизбежно. Бях повикан на дълго пътуване, което навярно нямаше да приключи толкова лесно. Бих могъл да взема всичко, което желаех, всевъзможни вещи, с които смятах, че не мога да се разделя… Тръгнах към посочения адрес в определения час, както се очакваше от мен. Пристигнах в заведение, доста далеч от множество познати „съчинения“, което имаше своя история и криеше редица подробности. Огледах се наоколо. Като начало ми направи впечатление дълбоката, много дълбоката тишина. Дълбока, много дълбока тишина… На някои маси седяха хора, които разговаряха помежду си и не обръщаха внимание на околните. Изглеждаха сякаш от друг, далечен, много далечен за мен свят. Върху тях падаше мъждукаща светлина, която подхождаше на цялата неопределеност. След като посвикнах с обстановката, забелязах, че тези хора бяха хората от „онзи разказ“. Изглежда, говореха за друг свят и други животи. Не ме виждаха. Аз не бях там, сякаш изобщо не бях отишъл там. Помислих си, че би трябвало да се опитам още веднъж да разбера своята чуждост и мястото, на което ме беше отвела моята чуждост. Така че можех да мълча и да изчаквам. Приближих се бавно, малко притеснено към него. Очевидно го познавах по-добре отколкото другите. По-добре отколкото мнозина, които съм виждал и смятал, че познавам… Притеснението ми неизбежно се превърна в страх. Все едно чувах себе си, вътрешния си глас. Той се усмихна и каза: „Аз съм този, който ви повика… Рано или късно щяхте да дойдете… Рано или късно… Колкото и да бягате, колкото и да се дърпате да срещнете някого… Колкото и да предпочитате да си стоите спокойно в някого, въпреки всичко“. В този момент открих причината за страха си. Той беше Аз, и то на възраст, която бе в далечното, необозримото бъдеще. Казах: „Е, добре, но още не съм приключил разказа, исках да изживея докрай историята, която възнамерявах да разкажа, да напиша“. При тези думи той наведе глава и се опита да избегне погледа ми. И без да вдигне очи от ръцете си, които лежаха на барплота, от пръстите си, които изглеждаха оформени от множество докосвания, които искаха да бъдат забравени, докосвания, които още не познавах, каза: „Зная, зная, още не е приключен… Някои разкази никога не свършват… Някои хора и някои разкази никога не свършват“. Някои хора и някои разкази никога не свършват… Някои разкази никога не свършват… И защо тези думи, заради кой човек, заради кое невъзможно за разказване, кое „недостижимо“ нещо или заради кое заключително изречение? Не се погледнахме. В нито един момент от срещата ни нямаше да се погледнем истински, сърдечно… Той каза: „Началната или последните крачки… Струва ми се, че между тях има малка, много малка разлика… Малка, много малка разлика… Разлика, породена от едно изречение, едно-единствено изречение, на което всеки може да придаде свое значение, което всеки по-скоро ще образува сам… Тъй като на финала рано или късно всичко се връща в изходната точка на пътуването… Рано или късно изходната точка на пътуването се вижда… С времето ще разберете, ще откриете, че движението се извършва във вас, че вървите към собствения си бог. Поради тази причина разказите искат да бъдат изживени… Затова някои разкази се самоизяждат, като говорят единствено на себе си“.

„Най-ми се иска да вярвам, че се срещаме насън и че този сън, както и редица други сънища, за които се опитах да разкажа още по-рано, един ден ще намери живот в едно съчинение, в едно съвсем друго съчинение“, казах.

„Някои сънища не можете да разкажете. Някои сънища никога не ще можете да разкажете“, каза той. После го попитах на кое място в „съчинението“ си да вмъкна тази среща и най-вече защо ме е повикал тук. Той се усмихна и първо ме изгледа продължително. „Още ли не сте разбрали? Че огледайте се, де! Това са вашите герои, за които сте разказали, опитали сте се да разкажете в другите разкази.“ — „Но никой не разговаря с мен, нито един няма вид на човек, който ме познава. Освен това ми се струва, че тук, на това неочаквано място ги виждам за пръв път“, казах. Той продължи да се усмихва… После попита: „Искате ли сега да започнете нова, съвсем нова история?“. В този момент погледнах към вратата: „Погледнахте във вярната посока… Един ден отново ще дойдете тук… Отново… Дори ние да не се срещнем никога повече… Отново… Заради онова «съчинение», за което сте се потрудили истински и с цената на всичко“.

Беше станало толкова късно, че слънцето лека-полека започваше да се усеща в това утринно кафене. Трябваше да замълчим за кратко, да замълчим на това място от моя разказ, който не можех да довърша и който бях дръзнал само да започна. Разговорът ни се накъсваше от безброй чувства, безброй празноти и едно мълчание, което би се вписало в една неописуема, несподелима снимка от едно старо време. „Този разказ би трябвало да свърши с един друг човек на едно друго място…“, прекъснах мълчанието. Моят разказ би трябвало да свърши на едно друго място… Понеже в този край ми се искаше да разкажа за последните крачки, поне на едно лице, за което си мислех, че наистина ще ме изслуша внимателно. „Имаше една жена, която ме изостави за дълго време, понеже хранеше разни надежди, за да заживее заедно с един художник на един от беломорските плажове. След години тя се завърна изневиделица. След години, изневиделица, във време, когато що-годе бях попривикнал със себе си, когато можех да се отдам на себе си… След години се срещнахме в Шиле, на един от плажовете. Тичахме с боси нозе по плажа и се надявахме да усетим земята, на която стъпваме. С боси нозе, ръка за ръка… За една последна разходка… За една последна разходка или за първата истинска разходка в нашия живот. Навярно тогава можехме да разкажем историите от нашето минало, щяхме да успеем да ги разкажем… Тогава бихме си разказали нашите истории, нашите приказки… Тогава… За да умрем в нашите сънища, в нашите последни сънища като хора, познали истинските докосвания…“

Той каза: „Кой твърди, че разказът е приключил? За да се сглобят частите в едно цяло, опитайте да изпробвате други гласове и други езици с други хора. Сега е невъзможно да спрете. Още е твърде рано, още е много, много рано да видите хората на онова място в онзи локал или да преживеете разходката на онзи плаж. Затова пък сега аз мога да ви предложа раковините от пясъците на един друг плаж. Раковините от пясъците на един друг плаж… Като малка отправна точка“.

Поседяхме още някое време така. Още някое време безмълвно или с убеждението, че всичко сме си казали, каквото е имало за казване, в миговете от това време… Тогава той се надигна мълчаливо и бавно от мястото си. И като че ли ми се прииска да кажа нещо. Той спря. Посочи към морето или към някакво място на отсрещния бряг. Сякаш още веднъж искаше да ми напомни, че с никого не бих предприел това пътуване… Сега най-после той можеше да отиде на онова място, до което смятах, че ще мога да стигна някой ден. Сега щях да си остана на моето място на последния бряг, докъдето ми стигаше погледът…

(…) Сега отново сме заедно. Отново на очна ставка със самите себе си, с бляновете си, с неразделените разкази или несъстоялите се спорове… Отново там… Отново на нашето заслужено място. И се любихме заради едното бягство, заради очакваното, подхранвано от години бягство. Заради едното бягство… Понеже едното бягство си подхождаше най-добре с любовта. Искаше ни се да вярваме в приказката за бягството докрай, но дали беше възможно да прозрем значението на това място, истинското значение?…

И така, сега отново се храним заедно и се обичаме, и умираме заедно с лицето, в което бяхме потърсили убежище. Нима тъкмо тази любов, която бяхме извисили толкова, нима самата любов не се бе превърнала в убийство, след като бе преминала една точка?… Любовта не означаваше ли да издъхнеш в другия? Не означаваше ли продължение на още една драма на самотността, която бе променила само името си? Навярно любовта не беше нищо повече от няколко снимки, съхранени от онези стари илюзии, които сме преживели единствено в своите стаи, единствено в собствените си стаи? Дали нашите морални ценности не бяха довели до тези убийства, не ни бяха подвели да се обградим с бодлива тел и минни полета, за да се предпазим и с вечното убеждение, че „голотата“ означава срам? Ако това е така, как, с кои наши снимки ще обясним на някого, че живеем в такива граници?… А имаше толкова много истории в този град, непознати за другите, които не можеха да живеят в присъствие на другите. Главите ни преливат от толкова много знание, което скрива истинското познание…

Да, навярно човек може да обясни всичко преживяно и с болката, че не е пеперуда. С болката, че не е пеперуда или с познанието, че не може да бъде пеперуда… Обяснява ли тази малка смърт подобно усещане за безчувственост и самота? И дали усещането за безчувственост и самота не е дар за нашите усилия да живеем по-дълго? Когато мисля за всичко това, виждам хиляди, милиони, стотици милиони пашкули. Хиляди, милиони, стотици милиони безшумни пашкули. И когато си мисля за всичко това… Когато се замисля над всичко това… Приисква ми се да бъда неморален… Да, да бъда неморален, за да не излъжа очакванията на онези, които ни предлагат тези светове, онези великолепни сгради, светлините и познанието… Да бъда неморален… Бих искал също да разбера какво значи да бъдеш неморален. За да мога накрая да намеря своя собствен морал или, което е по-важно, да се преоткрия отново в един друг морал… Защото заради онези, които имат определени очаквания, в разказаното тук така или иначе няма нищо особено… Героите от онези разкази се влюбваха в онези светове, животи и времена винаги по един и същи начин, със същите блянове и илюзии. Героите на онези разкази можеха да се лъжат взаимно или да се самозалъгват, винаги по един и същи начин, чувстваха насладите, като следваха по един и същи начин някакъв повик или оставаха в плен на една и съща лъжа. Всички хора имаха незабравими фотографии, улици и дюкянчета… Защо тогава пожелах да разкажа всичко това? На този въпрос няма еднозначен отговор. Навярно исках да разкажа за мен самия, малко за онези багри, малко за тези езици. Малко за мен самия, малко за онези багри, и малко за времената, от които произхождаха онези езици и за техните разкази… Но независимо от всичките ми надежди и усилия, доколко съм успял да разкажа всичко това? Откровено казано и това не знам. Сега знам само едно, че дълго време няма да се завърна „там“.

Сега отново мисля за един от онези обикновени, познати плажове, за които навярно никога няма да престана да разказвам. За един от онези обикновени, познати плажове, където всички накрая могат да бъдат реални или нещо по-важно, да бъдат самите себе си… В момента мога да си запаля цигара. В този момент мога да продължа да се разхождам по морския бряг, още по-нататък, още по-гол. В момента мога да се върна с тези думи при този човек, въпреки всичко, което се е случило… С тези думи мога да се върна при този човек… Мога да кажа на този човек още веднъж: „Разкажи ми!“. Да, разкажи ми! Разкажи ми!… Разкажи ми още веднъж… Още веднъж… Разкажи ми заради онова място, заради онова време, заради онези хора… Разкажи заради онази страна, заради нашата страна… Разкажи ми една нова история, на която да повярвам още веднъж… Разкажи ми една по-истинска, по-реална, „незащитена“ история… Разкажи… Разкажи… Разкажи…

Изказвам благодарност на Атила Илхан, Джем Мумджу, Джеват Чапан, Букет Узунер, Сюзет Леви, Йелда Караташ и Ранхилд Берщад…

Всяко съвпадение на използваните в този роман имена, места и събития с действителността е плод на чиста случайност.

Това предупреждение е взето под внимание както от автора, така и от всички герои на историите. Но въпреки всички възражения авторът няма нищо против да напомня на читателя за станали или описани по-рано събития.

[1] Когато предадох книгата за печат, още не бях решил на кого, заради кого ще изпратя това писмо. — Б.авт. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.